© Gál B. Betti, 2024

© Eleven Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

A borítót tervezte: Ofra Dóra

Szerkesztő: Bucsy Péter

Korrektúra: Valentin Kristóf

Tördelő: NovaBook

Kiadja az Eleven Kiadó Kft.

Budapest, 2024

Felelős kiadó: Libor Erzsébet és Bucsy Péter

Elérhetőség: info@elevenkiado.hu

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6742-05-6

Azoknak, akik imádják,
és azoknak is,
akik utálják a karácsonyt.
Azoknak, akik gyászoltak már,
és azoknak,
akik most is gyászolnak.
Azoknak, akik szerelmesek,
és azoknak,
akik keresik a szerelmet.
Azoknak, akik boldogok,
és azoknak is,
akik a boldogságukat kutatják.
Mindenkinek.

Leforrázva ültem a mahagónibútorokkal telepakolt pici irodában, és hallgattam, ahogyan az ügyvéd felolvassa a nagymamám által nekem írt levelet.

Már több hónapja, hogy elment és a feje tetejére állt a világom. Tudtam, hogy be fog következni, tudtam, hogy semmit sem tehetek ellene, de mégis arcul csapott, amikor megtörtént. Nyár volt, mindenki vidámnak és önfeledtnek tűnt. Én pedig úgy éreztem, elvesztem. A vibráló színek helyett, amik ezt az évszakot jellemzik, én csak szürkeséget láttam. A boldogság helyett nekem a magány és a bánat lett a társam. Az a telefonhívás, amiben közölték velem, hogy a nagymamám nincs többé, megváltoztatott örökre.

Előtte imádtam színes, bohókás ruhákba bújni, ezzel is megalapozva a jókedvemet, de utána kicseréltem a ruhatáramat, és a szekrényemet telepakoltam fekete és szürke holmikkal. Lett egy előtte, és lett egy utána életem. Az utána életemben pedig egyáltalán nem találtam magamat. Nem szerettem bejárni dolgozni, holott korábban mindennap mosollyal az arcomon jelentem meg a szerkesztőség épületében. Zavart minden és mindenki.

Egy ideig nagyon toleránsak voltak velem, de azt a történtek ellenére sem várhattam el, hogy hónapokon keresztül csak legyintsenek az egyszavas válaszaimra, amiket nagy nehezen adtam, vagy arra, hogy ha éppen nem volt kedvem, napokig be sem mentem az irodába. Mindennek a tetejébe még elérni sem lehetett.

Amikor betévedtem végül a munkahelyemre, egyből le is csapott rám a vezetőség. Rögtön berendeltek magukhoz. Ültem a hatalmas ablakokkal keretezett tárgyalóteremben, ahol felvázolták a lehetőségeimet: vagy elmegyek néhány hét szabadságra és összeszedem magam, hogy a következő évet már újult erővel tudjam elkezdeni, vagy pedig kénytelenek leszünk elbúcsúzni egymástól. Sokszor éreztem azt, hogy ők nem is fogták fel, mi történt velem, hogy teljesen magamra maradtam, hogy végleg összetörtem.

Hát így állunk – töprengtem magamban. Nem kellett sokáig gondolkodnom azon, melyik lehetőséget válasszam. Tény, hogy a megélhetésem nem került volna veszélybe akkor sem, ha esetleg munka nélkül maradok néhány hónapra, de nem akartam kockáztatni.

Miután megbeszéltük, hogy január második hetében újra találkozunk, megköszöntem a türelmüket és elbúcsúztunk egymástól. A következő két hétben semmit nem csináltam. Egyetlenegyszer dugtam csak ki az orromat a házból, amikor a hűtőszekrényem már teljesen kiürült. Bár ne tettem volna. A bevásárlóközpont boltjai már tele voltak aggatva mindenféle karácsonyi dekorációkkal, a rádiókból bömbölt a Merry Christmas és társai. Egy külön a közelgő ünnep tiszteletére kialakított hatalmas terület az üzlet közepén pedig rogyásig volt tömve csúnyábbnál csúnyább rénszarvasos, világítós, zenélős és még ki tudja milyen pulcsikkal, pizsamákkal, kiegészítőkkel.

Az előtte életemben ezt imádtam. Én voltam az az ember, aki, még el sem múlt az ünnep, máris várta a következőt. Nem volt olyan időszaka az évnek, amikor nemet mondtam volna egy karácsonyi filmre vagy könyvre. Imádtam mindent, ami ezzel volt kapcsolatos. Kislánykorom óta rajongtam érte. Mert bár a mamámmal sosem voltunk gazdagok, ő mégis mindig csodássá varázsolta az ünnepet, ahogy az azt megelőző időszakot is.

Együtt álltunk a konyhában és készítettünk finomabbnál finomabb aprósüteményeket, együtt díszítettük fel az otthonunkat, együtt sétáltunk a környező utcákon esténként és ámultunk el rajta, milyen gyönyörűen vannak kivilágítva a házak és az udvarok. Az üzletekben, plázákban órákon keresztül jártuk a boltokat anélkül, hogy bármit is megvettünk volna. Ilyenkor gyűjtöttünk ötleteket a dekorációhoz. Szinte minden díszt a házban mi magunk csináltunk. Minden évben más szín és stílus mellett raktuk le a voksunkat. Volt, hogy csak csíkos mintákat használtunk, de az is megesett, hogy rózsaszín lett az egész ház. Most a feketét választottam volna, ha egyáltalán megfordult volna a fejemben, hogy karácsonyi ünneplőbe öltöztessem az otthonomat.

De erre még gondolni sem akartam. Semmit nem akartam, ami arra emlékeztetett, hogy egyedül maradtam. Hiszen a karácsony a családról és a szeretetről szól. Ilyenkor összegyűlnek az emberek, hogy együtt ünnepeljenek. Jókedvűen eszik meg a már megszokott fogásokat, amik minden évben az asztalra kerülnek, beszélgetnek és játszanak a kicsikkel. Előkerülnek a fiókok mélyéről a kártyapaklik, és az idősebbek az asztal körül mesélik el egymásnak a már milliószor hallott családi anekdotákat.

Az, hogy az ünnep rohamtempóval közeledett, nekem már csak bánatot okozott. Mintha a szívembe szúrt kést még meg is forgatták volna. Nem akartam semmit sem érezni, látni vagy hallani, ami a karácsonnyal volt kapcsolatos.

Mégis az irodában kellett ülnöm, és hallgatni, ahogy felolvassák az utolsó levelet, amit a nagymamám nekem szánt.

Édes kicsi unokám!

Tudom, nagyon szomorú vagy most, és hidd el, én sem így terveztem. Sajnos az életben vannak olyan dolgok, amikről nem mi döntünk. Nem választhatjuk meg az időpontot, amikor felszállunk az angyalok közé. Azt akarom, hogy tudd, bármi történik, én mindig veled leszek. Nézz fel a csillagokra, keresd meg a legfényesebbet, és gondolj rám, gondolj arra, hogy nem meghaltam, hanem levetettem a földi ruhámat, ami nagyon szorított, börtönbe zárt. Most már szabadon szárnyalok. Veled vagyok ameddig gondolsz rám, ameddig a szívedben őrzöl engem. Veled leszek mindig.

Most pedig, Drágám, emeld fel azt a formás seggedet, és szedd össze magad! Nem engedheted, hogy így felemésszen a bánat. Nem teheted meg ezt sem velem, sem pedig saját magaddal. Az élet szép! Ezt sose felejtsd el!

Meséltem már neked Emma barátnőmről, aki a hegyekben él, és egy kis szállót üzemeltet. Leszerveztem vele egy kis meglepetést. Tudom, hogy imádod a karácsonyt, de azt is, hogy nélkülem nem akarod megünnepelni. Ezért arra kérlek, fogadd el az ajándékom kettőnkért, és varázsoljuk együtt széppé ezt az időszakot. Nem bújhatsz el a világ elől. Az utolsó kívánságom az, hogy menj el, és próbáld meg élvezni az ott töltött időt!

Szeretlek!

Ez mindig így volt, és az idők végezetéig így is marad!

Sose feledd: az élet szép!

A te nagyikád

– Komolyan azt írta a levélben, hogy emeljem fel a seggemet? – kérdeztem sírva-nevetve az ügyvédtől.

– Igen, úgy tűnik – válaszolta, és láttam a szemében, hogy nem tudta hova tenni a reakciómat. – Nos, ezzel akkor meg is volnánk – folytatta. – A címet, ahova utaznia kell, és a hölgy nevét, akitől majd a további üzeneteket kapja, ebben a mappában találja – nyújtott át egy fekete papírdossziét.

Hát ennyi volt – gondoltam magamban. Ez minden, ami az én imádott nagyim után maradt. És az üresség.

– Várjon! – fordultam vissza már az ajtóból. – Azt mondta, kapok még üzeneteket?

– Igen, a nagyanyja mindenre gondolt. Még nem engedi el a kezét – felelte egyhangúan, majd visszafordult a számítógépe felé, és már nem is figyelt rám.

Tehát mindenképpen el kell mennem – döbbentem rá. Ha még magam mellett akarom tudni őt, akkor oda kell utaznom, abba a kis hegyi faluba. De mit fogok ott csinálni majdnem egy hónapon keresztül? Nem is ismerek senkit. A térképen alig találtam meg azt az átkozott címet. Az utcanév, amit kaptam, fel sem volt rajta tüntetve. Egyáltalán hogyan fogok eljutni oda?

Néhány nap elteltével meglepetten vettem észre, hogy izgatottá váltam az utazás miatt, és már alig bírtam kivárni, hogy végre indulhassak. Itt senkinek sem fogok hiányozni. Még csak észre sem fogják venni, hogy eltűntem. A szomszédok már rég nem olyanok voltak, mint régen. Nem érdekelt senkit, hogy mi zajlik az ajtaján kívül. A temetés óta nem is beszéltem egyikükkel sem. Nem is baj – gondoltam magamban, miközben a postaládámra kiragasztottam egy nem kérek szórólapot matricát. Nem szerettem volna, hogy a közel egy hónap elteltével, amikor hazaérek, az egész udvart a különböző boltok ajánlataival megspékelt reklámújságok borítsák be.

Már hét órája úton voltam, és még mindig nem értem célba. Mindig is szerettem vezetni, de ez már nekem is egy kicsit sok volt. A GPS-ben csak a falu nevét tudtam beállítani, mivel az utcát sehogyan sem jelölték a térképen.

Majd ha odaértem, megkérdezek valakit – gondoltam, de arra nem számítottam, hogy ilyen sokáig fog tartani az út. Amikor már csak néhány kilométer volt hátra a központig, a navigáció viszont még több mint huszonöt perc menetidőt mutatott, eléggé elkeseredtem.

Pár perc múlva rádöbbentem, hogy miért csak ilyen lassan lehet megtenni a még hátralévő távot. Majdnem kétezer méter magasba kellett felérnem. Az oda vezető szerpentines úton úgy éreztem, eljött számomra a vég. Két kézzel markoltam a kormányt, semerre sem mertem nézni, csakis előre. Ahogy feljebb jutottam, kezdett minden fehérbe borulni. Gyönyörű látvány lett volna, ha nem éppen attól reszketek, hogy elég egyetlen félrepillantás, és villámgyorsan egy szakadék mélyén találom magam.

– Túléltem – sóhajtottam megkönnyebbülten, mikor egy kávézó mellett végre leparkoltam az autót. Eddig észre sem vettem, hogy ez a falu maga a megtestesült karácsony. Ilyen az én szerencsém. Miért nem elég az itt élőknek a visszafogott díszítés, mindenféle csiricsáré nélkül? Az egész utca fényárban úszik, a házak ablakain mindenféle karácsonyi dekorációk, egytől egyig megvilágítva. Az út túloldalán egy hatalmas térre lettem figyelmes, egy még hatalmasabb fenyőfával. Messziről is jól kivehetőek voltak a rajta lógó óriási díszek az égősorok között.

– Megcsinálod, Lara! Megcsinálod! – biztattam magamat, majd az ügyvédtől kapott fekete papírmappát magamhoz szorítva kiszálltam az autóból.

A hideg levegő kitisztította a fejem és lecsillapította az indulataim. Néhány lépés után a magabiztosságom is – amit nagy nehezen sikerült magamra erőltetnem – tovaszállt, mikor a sarkú csizmámban a lefagyott járdára lépve csúszkálós táncot kezdtem lejteni.

– A francba! – kiáltottam, mire egy kéz nyúlt felém, és pár másodperces kapálózás után sikerült talpra állítania.

– Köszönöm! – mondtam az idegennek, mire ő válasz helyett horkantott egyet, majd benyitott a kávézóba. Azt hittem, látja, hogy én is éppen oda tartok, ezért udvariasan előreenged, de az orrom előtt bevágta az ajtót.

– Nagyon kedves! – szóltam utána, bár a bent üvöltő karácsonyi zenétől még akkor sem hallotta volna a hangom, ha történetesen két centiméterre álltam volna tőle. Nem baj, bemegyek, megkérdezem, hol van a Hókristály szálló, és már indulok is tovább.

A kávézóba lépve úgy éreztem, menten rosszul leszek. Az egész kócerájban egyetlen centiméter sem maradt, ami ne a közelgő karácsonyt hirdette volna. Ha nem lett volna elég, hogy valami német ünnepi gyerekdal szólt a rádióból – egy olyan kávézóban, ahol az átlagéletkor minimum negyven év –, ráadásként mindenhol rénszarvas és hóember figurák figyeltek árgus szemekkel mindenkit. A csillárokról fagyöngyöket lógattak le, az asztalokat kis adventi koszorúkkal díszítették, a pult szélén pedig végig volt fűzve egy mindenféle színekben villogó égősor.

Tavaly még oda meg vissza lettem volna a látványtól és a hangulattól. De már nem a telefonhívás előtti életemet éltem, hanem az utána következőt.

Ahogy végignéztem a vendégek sokaságán, észrevettem, hogy szinte minden nő valami extrán tejszínhabos kakaót vagy kávét iszik, a férfiak pedig forró puncsot. Fahéj, narancs és szegfűszeg illata lengte be a teret. A pultban álló idősebb hölgy éppen most varázsolt ki a sütőből két tálca mézeskalácsot. Mi is minden évben sütöttünk. Pedig egyikünk sem szerette, de ez hozzá tartozott a sok év alatt kialakult rutinunkhoz.

– Segíthetek, kisasszony? – zökkentett ki a gondolataimból Elisabet. Ez a név szerepelt a pólójára tűzött kis kártyán.

– Ööö, igen. Az jó lenne – feleltem kurtán. – A Hókristály szállót keresem. De nem találtam sehol sem az utcát, amit megadtak nekem.

– Hát persze, kedveském – mondta mosolyogva, miközben felém nyújtott egy frissen sült kekszet.

– Köszönöm, de nem szeretem – miután ezt kimondtam, láttam az arcán a megdöbbenést. Nem hiszem, hogy sokan lehettek itt, akik valaha is visszautasították a süteményét.

– Hagyd, Elisa, városi lány – szólt valaki a kávézó leghátsó asztalától.

Odafordulva láttam, hogy az a férfi városizott le engem, aki nem sokkal ezelőtt rám csapta az ajtót. Mást nem is várhattam tőle, de úgy döntöttem, inkább nem válaszolok. Visszafordultam Elisabethez, és megkértem, mondja már el, merre kell tovább mennem, hogy megtaláljam végre a szállót.