Apának

Prológus

Nem vagyok ártatlan. Közel sem. Csaltam és hazudtam. Loptam és öltem. Tettem, amit éppen kellett, hogy túléljek. Kegyetlen vagyok. Szívtelen. Azzá kellett válnom, azzá igyekszem válni, hogy meg tudjak küzdeni a múltammal, a démonaimmal. De azt… azt nem követtem el. Sosem lettem volna rá képes, a vádnak még a gondolata is tűzbe borítja az utolsó sejtecskét és ideget is a testemben. Minden bűnömet megúsztam a Sikátorban töltött évek alatt, mégis láncra vertek olyasmiért, amit nem követtem el.

Bár ennek a feldolgozása volt a fogságom könnyebbik része, mégsem tudtam vele teljesen megbirkózni soha. Semmim sem maradt, az elmúlt tíz évben pedig a nyirkos, sötét téglák alkotta falak váltak az otthonommá, ahol az egyedüllét megnyugvást jelentett. Biztonságos volt. Magányos, persze. De legalább még éltem, már ha ezt életnek lehet nevezni. Céltalan lettem, és tehetetlen, és míg korábban küzdöttem az életben maradásért, ma már megváltás lenne a halál. De nem engedték.

A láncok már nem okoztak fájdalmat. A falak már nem nyomtak össze. A sértések már szinte nem is tépték a mellkasom. Mára már a magány is inkább hű társam lett, aki szomorú mosollyal üdvözölt minden reggel. Már amikor reggel ébredtem. A cellámon nincsenek ablakok, az egyetlen fényforrásom a korhadt faajtó résein beszűrődő fáklyák fénye. Az idő érzékelését nagyjából a harmadik hónapban vesztettem el végleg. De már nem is hiányzott.

És a fájdalom? A kínzások során sosem okoztak olyan sérüléseket, amelyek maradandó kárt tettek volna a testemben, nem mintha számítana, amúgy sem vagyok különleges szépség. Emlékeim szerint sötétbarna, sehogy sem álló hajam, hozzá illően mélybarna szemem és hosszúkás arcom van. A veryai nőkhöz képest magas vagyok, de tíz éve nem láttam a tükörképem. Fogalmam sincs, hogy nézek ki most, és napról napra kevésbé tudom azt is, ki vagyok, ki lettem valójában.

Arra is figyelnek, hogy egészséges maradjak. Mit érne a bántalmazás, ha a porhüvely, amiben ragadtam, nem bírná el a terheket? Vigyáznak a bőröm épségére is, egyedül a lábkörmeimet tépkedték le még az első napon, amikor makacs hallgatásom dühbe fordult, és arcon köptem az egyik kínzómestert, miközben az rám olvasta a vádakat. És persze ott van a heg a hátamon. De azt megérdemeltem, azt mondták. Amikor felvisznek hozzá, vékony vászoncipőt kell viselnem, hogy ne lássa, mit tettek velem a Pengéi, de a ruhám mindig szabadon hagyja a hátamat, amolyan emlékeztetőül.

De a Pengéknek, a Gyarmat Királya kínzómestereinek nincs is szükségük az eszközökre, amelyekről a nevüket kapták ahhoz, hogy gyötörjék az embert. Ó, nem. Amikor Dracar elfoglalta a trónt, és kiválasztotta három mesterét, az eskütételükkor a főpapnője különleges adományban részesítette azokat a rohadékokat. Olyan varázserővel ruházta fel őket, melynek köszönhetően egyetlen fájdalmas, a szív legmélyéig nyílként hatoló érintéssel beléphettek áldozataik elméjébe – az pedig nyitott könyvként tárult eléjük.

Mindent láttak. Minden emléket, minden érzést, minden félelmet, és persze minden elkövetett bűnt is, így tehát tudták, hogy nem én voltam. A rám szabott ítélet a külvilágnak szólt. De Dracar nem bírta elviselni, hogy nem törtem meg, legalábbis nem annyira, amennyire szerette volna. Azt akarta, hogy teljesen az övé legyek. Nem csak testileg, azt könnyűszerrel elérte, egyedül nem sokat tehettem ellene, a katonái és a kötelei ellen. A lelkemet akarta, ez volt az utolsó dolog, ami hiányzott neki ahhoz, hogy teljessé tegye bosszúját. Ezért hát néhány naponta meglátogatott valamelyik Pengéje, hogy újabb és újabb aljasságokkal gyötörjön. És kreatívak voltak. Ki-ba-szott kre-a-tí-vak.

Persze néha elcsattant egy-egy pofon. Volt, hogy meztelenre vetkőztettek, és hideg vízzel locsoltak órákig az amúgy is nyirkos és hűvös cellámban, vagy addig nem engedtek aludni, míg végül el nem ájultam. De ezek a jobb napokon történtek csak meg, tudtam, hogy súlyosan nem sebesíthettek meg, és ezzel ők is tisztában voltak. Így inkább a fejembe másztak.

Előhúzták a szabadon töltött éveim minden egyes boldog pillanatát – bármilyen kevés is volt –, minden mosolyt, ölelést és érintést, és újra és újra lejátszották lelki szemeim előtt, hogy tudassák velem: sosem kaphatom őket vissza. Sosem kaphatom őt vissza.

Néha megváltoztatták az emlékeket. Számtalanszor láttam kínok közt meghalni az apámat, láttam, ahogy a katonák megerőszakolják a húgomat, az öcsémet pedig a vadászkutyák elé vetik. De ezek az emlékek mintha halványabbak lettek volna, hazug látomások, tudtam, hogy nem igaziak.

Megtörtem. Többször is. Ki ne tette volna? Van két év, amire szinte nem is emlékszem. De végül valahogy mindig erőt vettem magamon, és szembeszálltam a legvégső őrülettel. Nem mintha lett volna értelme. Talán könnyebb lett volna, ha hagyom, hogy teljesen elmenjen az eszem. Valami mégis a földön tartott.

Már elvesztettem a reményt, hogy kijutok innen. Igazságszolgáltatás? Ugyan. Ima? Nincs már hitem. Egyik tetves istenben sem, mert mindegyik cserben hagyott. Engem, a családomat és az országunkat is. Egyszerűen csak rohadtul dühös vagyok. Állandóan. Azt hiszem, ez a düh, a dac az, ami segít az épeszűség leheletvékony sávjában maradni. És a bosszúvágy. Ki akarom tépni Dracar kibaszott szívét a kibaszott mellkasából, amiért háborút indított a most már Gyarmatnak csúfolt Verya ellen, itt élők ezreit mészárolta le, egy virágzó és békés országot nyomorba döntött, miután megölte a teljes királyi családot. Az én családomat.

Tudom, hogy meghaltak. És tudom, hogy az öcsémmel kezdte és a húgommal folytatta. Először a korona jogos örököseit gyilkolta meg. Apámnak és a királynénak pedig végig kellett néznie, miközben térdeltek a trónteremben. Tudom, mert én is ott térdeltem velük, és én is végignéztem, ahogy Dracar elvágta a testvéreim torkát, miközben ők nem értették, mi történik, sírtak és sikítottak. Miután végzett velük, kényelmesen elhelyezkedett apám trónján, mintha mindig is az övé lett volna. És nevetett. Az a mocsok nevetett. Ezt a nevetést nem kellett a Pengéknek előidézniük – mindennap, minden órában hallottam.

A féltestvéreim után a királyné következett. Dracar katonái apám elé vonszolták, arany ruháját letépték, megverték és megerőszakolták. A végére Lisbeth már nem volt magánál, apám vérző arcán pedig csendes, megtört könnycseppek csorogtak.

A királyné nem volt az anyám, és gyűlölt, amit valahol megértettem. Hiszen én voltam az élő bizonyítéka annak, hogy apám egykor megszegte a neki tett hűségesküjét, amikor egy, a Nyugaton tett körútja során nem tudott ellenállni egy mélybarna szempárnak.

Anyám meghalt, miután megszült, apám pedig magához vett. Az első gyermeke voltam, és hiába szennyeztem be a becsületét a fattyúságommal, mindig is igazi hercegnőjeként szeretett. Amikor Lisbeth látta, hogy ennek a szeretetnek semmi sem állhat az útjába, elfogadta a helyzetet, anyámként viselkedett, ha kellett, de a gyűlöletét sosem tudta leplezni.

– Ne várd, hogy sajátomként szeressem egy szajha fattyú lányát, Loran. Képtelen vagyok rá. Négy éve az a csecsemő kitépte a szívem, amikor a karodban az otthonunkba hoztad, egy kitépett szív pedig nem pótolható – mondta egyszer undorral és mély fájdalommal az arcán Lisbeth az apámnak. Megvetően rám nézett, majd faképnél hagyott minket. Bár az egészet hallottam, akkor még nem értettem, mit jelentenek ezek a szavak, miért vetett meg ennyire.

Hiába volt Lisbeth olyan, amilyen, a halálát végignézni rémes volt. Sosem volt igazán az anyám, és mégis, ő volt az egyetlen, akire valaha anyaként tekinthettem.

És apám… Nem. Nem ment. Az ő halálára nem tudtam visszaemlékezni, bőven elég volt, amikor a Pengék előhúzták elmém mélyéről, ahová eldugtam. Ilyenkor elöntött a düh és a fájdalom. Ha fizikai formát ölthetne, amit apám említésekor érzek, az egész világot fel tudnám gyújtani. De a dühöm csak engem égetett, a bánatom csak engem gyötört, a láncok a lábamon csak engem kötöttek gúzsba, a világ odakint pedig azt hitte, megérdemlem a sorsom, és jogosan vagyok ott, ahol.

Valóban nem vagyok ártatlan. Minek tagadjam? A Sikátor nem gyerekeknek való hely, engem pedig gyerekként dobtak ki az utcára, és kénytelen voltam törvényt szegni, ha túl akartam élni. De bármit is követtem el a múltban, bármennyit csaltam és hazudtam, loptam és öltem, egy dolog biztos.

Nem én öltem meg az apámat.

Első fejezet

Shelline

Tizenkét éves korom óta minden hónapban pontosan érkezik a vérzésem. Mindig enyhe fájdalmak kísérik, de a cellám felszereltsége nem kifejezetten alkalmas arra, hogy megfelelően ellássam magam ilyenkor. Bár igazából nincs is rá szükségem.

Minden hónapban három napot Dracarral kell töltenem. Egy nap apámért, egy nap a királynéért, egy pedig a féltestvéreimért. Nem tudtam ugyan, hogy valóban ez az oka-e a három napnak, de én valahogy ezzel kötöttem össze. Ennek volt értelme. Már ha lehet bármiféle értelmet találni ebben a beteges őrületben.

Ezek a napok voltak a legrosszabbak. Részei voltak a kínzásomnak, és részei a király beteges játékának: szerette, ha így vérzek, azt viszont nem viselte el, ha a bőrömön sebhelyeket lát. Furcsa. Ő, aki a kegyetlenség minden szikráját elborult, vad élvezettel imádta, nem állhatta a sérüléseket a kis csecsebecséin, kivéve persze, ha ő okozta azokat. Én pedig az voltam neki. A játékszere.

Még három napom volt addig, amíg Dracar újra rám nem teszi durva, mocskos kezét, amíg újra és újra a magáévá nem tesz, minden lehetséges módon, ahogyan csak a torz fantáziája engedi. A gondolatra görcsbe rándult a gyomrom, pedig az évek alatt már hozzászokhattam volna. De nem ment. Dracar három napja megalázó, fájdalmas és undorító volt, minden egyes pillanat újabb darabokat szakított le a lelkemből, néha nem is értettem, hogyan maradhatott még bennem bármi is.

Legalább ebben a három napban már nem kellett a Pengéktől tartanom. A lábkörmeim letépkedése miatt kapott büntetésük óta nagyon figyeltek, hogy a lehető legjobb állapotban vigyenek elé, a látogatás előtti egy hétben még gyümölcsöt és édességeket is kaptam, hogy kicsit megerősödjek, és jobb legyen a színem. Persze a napot nem láthattam, ahogy a kinti világot sem. A veryaiak úgy tudták, miután megöltem apámat, Dracar büntetésként bebörtönzött, az azóta eltelt tíz évben pedig a nevem feledésbe merült. Talán halottnak is hittek. Különösebben nem is érdekeltem soha senkit, hiszen csak egy fattyú voltam, hiába szeretett teljes szívével a király.

A ritka finomságok mellett a Lélekevő keserű, szúrós szagú tompítóját is meg kellett innom – azonban az édességekkel ellentétben azt minden reggel. A három nap előtti egy hétben ráadásul dupla adagban, hogy még véletlenül se legyen esélyem használni az erőmet a király ellen. Nem mintha tudtam volna, hogyan bánjak vele. Az erővel, amelyet nem értettem, és nem is ismertem igazán, hiszen amint megnyilvánult a jegyem, az utcára hajítottak, és soha senki nem volt, aki megtanította volna, hogyan kell használni. Azóta szinte jelét sem adta annak, hogy egyáltalán tényleg létezne. Én pedig elnyomtam magamban még a tudatát is, egyszerűen mert féltem tőle.

Apám uralkodása alatt Veryában rengeteg boszorkány élt a társadalom megbecsült tagjaként, gyógyítók voltak, és tanácsadók, építészek és művészek, alkotók, akik az erejüket arra használták, hogy a Birodalom még inkább virágozzon. Azokat pedig, akik visszaéltek a hatalmukkal, bezárták vagy kivégezték. Apám gyűlölte ugyan az erőszakot, de ugyanúgy gyűlölte az egyenlőtlenséget is. Számára mindegy volt, hogy valaki varázshasználó, lovas, idomár, ember vagy bármilyen más lény. A szemében elsősorban mindenki önálló lélek volt. Egyenlő. Nagyon fiatalon került a trónra, sok munkát fektetett abba, hogy ezt a harmóniát megteremtse, és végül sikerült minden fajt egy asztalhoz ültetnie. Ahogy telt az idő, sorra belátták, hogy mindenki számára jobb az együttműködés, és megéri félretenni a viszályokat. Három évtized telt el ebben az idilli békében. És akkor jött Dracar.

A mai napig nem tudom, miért gyűlölte apámat, miért akarta tönkretenni az országot, és miért mészárolta le a családomat. Persze Dracar híresen kegyetlen volt. Mosolygó Mészárosnak hívták Birodalomszerte borzalmas gyilkosságai miatt, melyeket mindig nevetve követett el. Felszabadította a pokol démonait, sereget alkotott belőlük, jobb keze pedig a sötét főpapnő, a Lélekevő volt, akit a hiedelem szerint a démonokkal együtt a pokolból rabolt el az ördögtől. A főpapnőt legalább annyira félték, mint magát Dracart. Az a hír járta róla, hogy áldozatai lelkével lakik jól, abból meríti végtelen hatalmát – a nevét is innen kapta, amelyet senki sem mert volna gúnnyal kiejteni a száján.

Egyetlenegyszer láttam a Lélekevőt. Aznap, amikor kivégezték a családomat. Dracar mögött állt, félig az árnyékban, hosszú fekete köpenybe burkolózva, csuklyáját félig az arcába húzva, de arra ügyelve, hogy kegyetlen, éhesnek tűnő mosolya és hegyes fogai jól láthatóak legyenek. Kezét összekulcsolta maga előtt, lilás bőrét halvány derengés vette körül, és végtelennek tűnő, kegyetlen erőt árasztott. A vállán egy hatalmas, szénfekete holló ült, csőrét mindig fenyegetően szélesre tárva.

A boszorkány egyszerűen csak félelmetes volt, nyugtalanító, mintha bármelyik másodpercben darabokra szaggathatna, és még csak meg sem erőltetné magát közben. És élvezné. Természetesen. Megdöbbentő volt, hogy egy egyszerű ember, mint Dracar, hogyan parancsolhat egy ilyen elképesztően hatalmas lénynek. Talán mérhetetlen hatalomvágya és gonoszsága kompenzálta Dracar emberségét, végül is valahogy csak rászabadította a poklot erre a világra, ezzel pedig kiérdemelhette a Lélekevő hűségét.

A főpapnőn, a Pengéken és az igába hajtott démonjain kívül nem volt más mágikus lény Dracar emberei között. Félt a hatalmuktól, hogy az esküjük ellenére ellene fordulnak, ezért mindenkit kivégeztetett, aki nem tudott elbújni vagy időben megszökni előle. Sosem engedte volna meg, hogy egy nála erősebb lény az ellensége legyen.

A Lélekevőnek és a Pengéknek ritkán mondanak nemet, velük az oldalán pedig Dracar elpusztíthatatlannak bizonyult. Szolgálsz vagy meghalsz, ez volt a mottója. Abban pedig sosem hittem, különösen apám uralkodása után, hogy bárki is szívből szolgálná őt. Én is inkább meghaltam volna, mint hogy őt szolgáljam. De nem hagyott választást.

Még három nap. Ilyenkor már nem nagyon tudtam másra koncentrálni, bármennyire is igyekeztem. Nem vigasztalt a gyümölcs, sem az édesség. A tompítóktól ködös volt az elmém, de annyira nem kábított el, hogy teljesen ki tudjam kapcsolni. Folyamatosan a vele töltött előző három nap eseményei pörögtek le lelki szemeim előtt.

– Shelline – mindig ez volt az első szava. A nevem. Gyűlöltem, ahogy kiejti a száján. Mintha édes, sűrű mézbor csordogált volna ki az ajkán, mely valójában méreg volt, a tekintete elhomályosult, birtokló sóvárgástól és önelégült bosszúvágytól csillogott. Egykor még álltam a tekintetét, bár értelmetlen volt. Eleinte felbőszítette, ha dacoltam, ha ellenkeztem, ha kiabáltam vele, ha harcoltam vagy visszabeszéltem. Egy idő után azonban elkezdte élvezni, én pedig nem voltam hajlandó önszántamból örömet okozni neki. Úgyhogy ránéztem, majd némán elfordultam tőle, és mozdulatlanul, enerváltan vártam az első parancsát.

– Hercegnőm… – Mindig ez volt a második szava. Ennél a szónál megnyalta a szája szélét, az apró, kéjsóvár mozdulattól egyszerre undorodtam és féltem is. Ezt még jobban gyűlöltem. Nem elég, hogy arra emlékeztetett, ki voltam valaha – még ha törvénytelen gyermekként is –, de e megszólítással azt is az értésemre adta, hogy az övé vagyok. Ettől a gondolattól pedig rendszerint felfordult a gyomrom, a hideg futkosott a hátamon, megfeszültek az izmaim. De kényszerítettem magam, hogy mozdulatlan, sziklaszilárd és jéghideg maradjak. Nem engedtem meg, hogy bármit is lásson rajtam, belőlem. Minden nem lehet az övé. És én sem leszek az. Nem teljesen.

Megráztam a fejem, ki kellett űznöm Dracar képét az elmémből. Még van három napom. Még van három nap, amíg a Pengék is békén hagynak. Megtanultam értékelni ezeket a napokat. Néha felidéztem azokat az emlékeket, amik még az igazi életemből megmaradtak. Egy előző, másik életből. A napsütést, az erdő békéjét, még a Sikátorban eltöltött időkben is találtam valami… valaki szépet.

Máskor a fantáziámba menekültem. Ez volt a veszélyesebb, mert olyan jövőbeli képekkel kecsegtetett, amikről tudtam, sosem lehetnek az enyémek, a néhány percnyi remény pedig legalább annyi fájdalmat okozott, mint amikor a Pengék turkáltak az agyam legmélyén. Bolond remény, ami bolonddá tesz. Azt pedig nem engedhettem meg, hogy elmenjen az eszem, nem adhattam Dracar kezébe a tőrt, amivel beviszi az utolsó döfést. Ez volt az én néma, titkos lázadásom, ha már nem kegyelmezett meg nekem a halál. Hogy józan maradok. De az is lehet, hogy simán csak önpusztító idióta vagyok.

Inkább arra gondoltam, amikor apámmal ketten mentünk vadászni, és letépett a fáról egy-egy lédús narancsot, amit a les mélyén kuporogva ettünk meg. A lé lefolyt az arcomon, ő pedig nevetve, gyengéden, szeretettel törölgette le maszatos számat.

Vagy arra, amikor a féltestvéreimmel a tónál játszottunk. Bella imádta a vizet, Boh viszont utálta. Bella mindig is belevalóbb gyerek volt, pedig három évvel később született, mint Boh. A húgom tomboló orkán volt, az öcsém pedig lágy, kellemes nyári szellő, de mindkettejükben csodálatos lélek vibrált, és hatalmas szív dobogott. Állandóan civakodtak, a lelkem pedig állandóan túlcsordult a szeretettől, ahogy néztem őket. Nem voltunk édestestvérek, de nincs olyan világ, ahol egy édestestvért jobban szerettek volna, mint én őket.

– Boh, olyan vagy, mint a nyúl, amit tegnap vacsorára ettünk! Ez csak víz, gyere már be, te gyáva! – kiabálta Bella a térdig érő vízben pancsolva, Boh pedig olyan vörös volt a megalázottságtól és a dühtől, hogy attól féltem, felrobban szegény.

– Nem vagyok nyúl, és nem vagyok gyáva! – Próbált volna még ellenkezni, de a büszkesége nagyobb volt. Belegázolt a hűs tóba, fellökte a húgát, aki a hirtelen jött támadástól elsírta magát, majd felállt, és hozzávágott egy marék kavicsos iszapot, amitől Boh sírva fakadt. A partra hívtam őket, mindketten kaptak egy szelíd dorgálást, majd békülésre köteleztem őket.

– Testvérek vagytok. A király örökösei. Nem bánthatjátok egymást, nektek mindig össze kell tartanotok. Apánkért, egymásért és az országért. Elég legyen ebből! – mondtam nekik ellentmondást nem tűrően, mire mindig bocsánatot kértek egymástól, majd pár órával később kezdődött elölről az egész.

– De Shell, hiszen te is az apánk örököse vagy. A testvérünk… – Bellával nehezen tudtam megértetni, hogy bár félig-meddig összeköt minket a vér, nem érek annyit, mint ők. Boh ugyan tudta, hogy fiúként ő az első az öröklési sorban, hiába én vagyok az idősebb, de ő sem értette meg teljesen a helyzetet. Hálás voltam nekik ezért, mert így nem éreztem magam annyira idegennek az otthonomban, a saját családomban. Mintha nem lett volna a homlokomon a fattyak égető, szégyenteljes bélyege.

Hangosan kattant a cellám ajtaja, ami úgy rángatott ki a kedvenc emlékeim mámorából, mintha jeges vizet borítottak volna a fejemre. Még van három napom. Az én három napom. Nem lehet, hogy…

– Öltözz, őfensége hívat – köpte felém az egyik őr, akit még sosem láttam ezelőtt. Arcát ugyanaz a rút sisak takarta, mint Dracar többi katonájáét: emberi arcukat egy vicsorgó vasdémon fedte el.

– Még van három napom… – ellenkeztem, de ahogy kinéztem a folyosóra, a szavak a számra fagytak.

– Azt mondták, öltözz. Miért hiszed, hogy kinyithatod a szádat az engedélyünk nélkül? – szólalt meg egy hideg, alattomos hang, mire a szívem kihagyott egy ütemet. Az árnyékaik lassan, mint a támadni készülő mérgeskígyók, úgy derengtek elő a sötét folyosóról. De ott álltak az őrök mögött, ők voltak azok. A Pengék. Mind a hárman. Egyszerre. És értem jöttek.

Második fejezet

Shelline

Elfogott a rettegés. Miért vannak itt mind a hárman? Évek óta nem tettem semmit, amivel mindhármójuk figyelmét magamra vonhattam volna. Vettem egy mély levegőt, bár a szám kiszáradt, nyeltem egyet, és remegő kézzel indultam vörös selyemruhámért, amiben Dracar előtt kellett megjelennem. Miközben esetlenül öltöztem, cikáztak a gondolataim.

Az elmúlt tíz év alatt mindössze egyetlen alkalommal jöttek el hozzám egyszerre, miután megtámadtam Dracart. Egy harmadik napon történt. Dracar annyira leitta magát, hogy szinte állni sem bírt már, engem pedig elfelejtett megkötözni, ahogy azt tenni szokta, miután kiélte magát rajtam. Egyszerűen csak otthagyott, arccal a mindig papírhalmokkal teli asztalnak döntve, felemelte és meghúzta a boroskupáját, majd izzadságától csatakos vászoningében lerogyott az ablak melletti bársonyfotelbe. Nem tudtam megmozdulni. Némán zokogtam, akkor még voltak könnyeim. Mindössze néhány hónapja tartott fogságban, a Pengék és az ő kegyetlensége még nem vált rutinszerűvé. Még volt bennem tűz, remény és élni akarás.

Éreztem, hogy a combomon lassan, mintha maró sav lenne, folyik lefelé a nedve a nőiségem jeleként csordogáló véremmel keveredve, és émelyegni kezdtem. Ahogy kezdett kiélesedni a látásom, a remegő kezem mellett észrevettem valami ezüstösen csillogó, hosszúkás tárgyat, amin meg-megvillant a kandalló sötétnarancs tüzének fénye. Nem mertem elhinni. Ez a rohadék az asztalán felejtette a levélbontó kését. És nem gondolkodtam. Egy mély lélegzettel összeszedtem minden maradék erőmet, remegő kézzel megragadtam a kicsiny, vékony markolatot, és elindultam felé. Nem először tartottam kést a kezemben, és az sem volt idegen számomra, amit tenni készültem. Néhány halk lépéssel a szendergő Dracar felé araszoltam, és elvakult gyűlölettel belé vágtam a kést. De elvétettem. Életemben először elvétettem.

Dracar felüvöltött, mire az őrei az egyik Pengével együtt berontottak a szobába, ahol megpillantották a vérző vállú királyukat, a kezemben pedig ott vöröslött az aprócska bizonyítéka annak, hogy mit tettem. A katonák kardot rántottak, Mrock, a Penge pedig teljes erejéből a hátamra csapott cserzettbőr ostorával. Ez volt az egyetlen maradandó sebhelyem hiányzó lábkörmeim mellett, ezért azonban Mrock nem kapott büntetést. A fájdalomtól térdre rogytam, és biztos voltam benne, hogy aznap meghalok. Nem így történt. Pedig jobb lett volna.

Könnyes szemmel felnéztem az addigra nagy nehezen talpra álló királyra, aki hatalmas, hegységre emlékeztető testével fölém tornyosult, ólomsúlyú tenyerével felpofozott, amitől egyből elöntötte a sűrű, forró, vas ízű vér a számat, majd néhány pillanattal később rémisztően nyugodt, jeges hangon kiadta a parancsot:

– Mrock, vigyétek vissza a cellájába! Hívd Vent és Castort, és értessétek meg a hercegnőmmel, hogy ma este hibázott.

Mrock bólintott, mire két őr a csuklómnál fogva megragadott, és úgy, ahogy voltam, mocskosan és meztelenül visszavonszoltak a cellámba. Másnap reggelre megértettem, hogy hibát követtem el – először és utoljára.

Jól ismertem már a Pengéket, de még így is tudtak néha meglepetést okozni.

Tudtam, ha Mrock jön el, akkor aznap a hamis emlékek fognak gyötörni. Újra és újra, változatos módon játssza le nekem apám, Bella és Boh halálát, egészen addig, amíg nem könyörgök zokogva azért, hogy hagyja végre abba. Tudtam, hogy nem igaziak az emlékek, a fájdalom azonban, amit okoztak, igenis valós volt, szívet tépő, húst maró, valós fájdalom.

Ven abban lelte örömét, hogy a saját, boldog emlékeimet idézte lelki szemeim elé, és engedte, hogy egy időre a jótékony merengésbe feledkezzek, mintha csak valami mélyen elrejtett tudást akarna előhívni belőlem. Mikor már szinte megfeledkeztem arról, hogy az emlékeim csak a soha vissza nem térő múlt, nem pedig a jelenem valóságát tükrözik, vasmarokkal megragadta az állam, így rángatott vissza fekete cellámba, és kényszerített, hogy vérvörös, démoni szemébe nézzek, és gúnyos mosollyal közölte:

– Halottak. Mind halottak. És a te hibád.

Majd otthagyott, engem pedig felemésztett a bűntudat, bár sosem értettem, hogyan felelhetnék én a halálukért.

És Castor… Castor volt a legrosszabb. Ő volt a legerősebb a Pengék közül, varázsereje nem korlátozódott az elme manipulálására. Vérmágus volt, az egyetlen, akit Verya valaha ismert. Látogatásai már-már szertartásszerűek voltak. Miután belépett a zárkámba, leült velem szemben, épp csak olyan távolságra, ahol már nem érhettem el a bokámon csörgő láncoktól. Mintha bármit is tehettem volna vele. Egy ideig csak némán nézett, majd feltette a kérdést:

– Hol vannak az idomárok?

A válaszom, ahogy rövid párbeszédünk is, minden alkalommal ugyanaz volt:

– Nem ismerek idomárokat. Megöltétek őket a sárkányaikkal együtt, miután megtagadták a hűségesküt Dracarnak.

– Hazudsz.

– Nem ismerek idomárokat. Nincsenek többé.

– Hazudsz.

– Nem tudom, mit vársz tőlem, belelátsz a fejembe, tudod, hogy nem hazudok. Kilenc évig éltem a Sikátorban, miután Lisbeth kidobatott a palotából. Dracar maga mondta el apámnak, amikor elfogtátok őket, engem pedig visszahurcoltatok, majd minddel végeztetek. – Szinte már zokogtam a választ, ahogy előszivárogtak a trónteremben történt gyalázat emlékképei.

Az idomárok, bár főleg nyugatról származtak, hűségesen szolgálták apámat. Ők őrizték a békét Veryában, és védték a keleti határokat a sárkányaikkal. Nem érezték felsőbbrendűnek magukat a sárkányaik miatt, hiába tették őket erősebbé az átlagos embereknél. Megbecsülték a békét, a jólétet és az életet. Azt hittem, őket lehetetlen megölni. Dracarnak és a pokoli seregének azonban mégis sikerült.

– Shelline, kedvesem, mindannyiunknak könnyebb lenne, ha végre igazat mondanál. Hát nem akarod, hogy véget érjen a rabságod? Nem akarod, hogy újra szabad legyél? Tudjuk, hogy néhány kisebb idomárcsapat elhagyta a Gyarmatot, miután elfogtuk Lorant. Cserben hagyták apádat, elárulták a koronáját, és arcátlan módon őfenségének sem tettek esküt. De sajnos okoznak némi bosszúságot dicsőséges királyunknak. Csak áruld el, hol vannak a lázadók, és nem kell többé a bőrödön érezned a kezünk érintését – mondta túláradó kedvességgel, lágy hangon, szinte már szeretetteljes mosollyal az arcán, és az istenekre esküszöm, már elmondtam volna, ha tudtam volna bármiféle lázadókról. Nem vagyok rá büszke, szégyellem, hogy kiadtam volna apám talán utolsó, még hűséges követőit, de elmondtam volna, ha ezzel végre megmenekülök innen.

De nem tudtam, hol vannak az idomárok, és nem is hittem el igazán, hogy maradt közülük túlélő. Azt viszont tudtam, hogy a szabadság illúzió. Egy újabb reményfoszlány, ami a nap végén csak újabb csepp lesz a csalódásaim tengerében. És egyébként is, mit nyernék a szabadsággal? Mindenkit megöltek, akit valaha szerettem, mindent elvettek tőlem, ami valaha az enyém volt, ami valaha én voltam. Nem volt már helyem ezen a világon, de távozni sem hagytak róla. Csak azt nem értettem, miért.

Amikor Castor megunta meddő csevegésünket, elsötétült az arca, és így szólt:

– Nincs miért büszkének lenned a dacosságodra. Ostoba vagy. Meg fogjuk találni a lázadókat, és biztosíthatlak, megváltás lesz számukra a halál, ha leszünk olyan kegyes hangulatban, hogy megadjuk nekik. Azzal, hogy hallgatsz, csak az időt húzod. De végül is, nekünk rengeteg időnk van – az utolsó szavaknál megcsillant sötétvörös szeme, és felém nyúlt.

Ahogy hosszú, csontos, hófehér ujja a halántékomhoz ért, a szemem elsötétült, a testemet elöntötte a kín. A vérem egyszerre vált jeges folyóvá – a hideg mintha apró tűkként szakította volna fel a bőrömet – és tüzes lávává, mely szinte felgyújtott belülről. Próbáltam visszafogni a sikolyaimat, de még ennyi idő után is képtelen voltam rá. A leírhatatlan fájdalom lassan alábbhagyott, a látásom kitisztult, majd… kezdődött elölről. Újra. És újra. És újra.

Mikor már az ájulás szélén voltam, Castor elvette kezét izzadt homlokomról, és így szólt:

– Nem baj, kedvesem. Legközelebb. – Azzal hátat fordított, és kiment a cellából.

Most pedig ott voltak néhány lépésre tőlem. Egyszerre mindhárman. Amire hárman együtt képesek voltak, arra nincsenek szavak. Rettegtem. A három vörös, fájdalomra éhes, gonosz szempár rám meredt, fehér, halott bőrükből dermesztő erő áradt. Merev arccal figyelték, ahogy öltözködöm. Dracar két, a cellámat őrző katonája némán állt az ajtónál, a parancsra vártak.

Azt hiszem, ekkor jött el az ideje annak, hogy teljesen, végérvényesen megőrüljek, mert ahogy a selyemruhám utolsó pántjait igazítottam, megszólaltam:

– Még van három napom – ellenkeztem velük. Igen, biztosan kurvára megőrültem.

A bal oldali, eddig ismeretlen őr mintha egy pillanatra megrezzent volna a merészségemre, bár lehet, csak a képzeletem játszott velem. Egyikőjük arcát sem láttam soha, de az alkatukat, a testtartásukat megjegyeztem. Összesen tizenketten váltották egymást a cellám előtt.

Mrock és Ven felszisszent a pimaszságom hallatán, Castor pedig gonosz mosolyra húzta a száját.

– Kedvesem, neked semmid sincs, azt hittem, ezt már tisztáztuk. A király játékszere vagy csupán, és ha a király játszani óhajt, csak annyit kérdezhetsz, melyik játékot kívánod, fenség? Ha pedig még egyszer engedély nélkül mersz megszólalni, talán elfelejtem, hogy a király épen szeret téged használni, és kitépem az átkozott kígyó nyelvedet a szádból. Most pedig igyekezz, őfensége vár rád. – A szavaitól kirázott a hideg. Egy csepp kétségem sem volt afelől, hogy Castor fenyegetése nem csupán üres szó.

Lehajtottam a fejem, és vártam, amíg az új őr felteszi a szememre a fekete kendőt, amit azért kaptam, hogy ne tudjam tanulmányozni a Dracar termeihez vezető utat, majd leoldja a lábamon lévő bilincs láncait a falba rögzített vaskarikáról. Némán elindultunk a lépteink hangját visszaverő folyóson, és hosszú évek után most először kétségbeesett félelemmel lépkedtem az ismert ismeretlen felé.

Harmadik fejezet

Shelline

Mintha hosszabb ideje gyalogoltunk volna. Dracarnak több magánterme is volt a palotában, nem mindig ugyanoda vittek, és az útvonalakat is állandóan változtatták. Ennek és a szemkötőmnek köszönhetően teljesen elvesztettem a tájékozódási képességemet, mégis úgy tűnt, mintha most nem az egyik magánlakosztály felé tartottunk volna. A folyosók a saját lépteink zajától eltekintve néma csendbe burkolóztak, és mivel a karomon csak az engem kísérő katona szorítását éreztem, az ablakokon benyújtózó napsugarak melegét viszont nem, úgy sejtettem, éjszaka van.

A mai napig nem tudom, hogyan sikerült Vennek eltussolnia a szökési kísérletemet. A fogságom első három évében nem takarták el a szemem, én pedig minden egyes alkalommal, amikor Dracarhoz vittek, térképeket készítettem a fejemben, megjegyeztem az őrök helyét a folyosón, a falak beugróit, az ajtókat, a kanyarokat, az ablakokon beszűrődő fényből pedig azt is igyekeztem kifigyelni, a nap melyik szakában váltják egymást a strázsák. Egy alkalommal, amikor a király ajtaja előtt várakoztunk, hogy beengedjen, meghallottam két felelőtlen őr beszélgetését arról, hogy Dracar néhány napra a nyugati határhoz utazik Castorral és Mrockkal, mert a helyiek láttak két sárkányt a hegyek felé repülni.

– A fattyú szajha három napja utáni hajnalban indulnak. A palotát Venre és a főpapnőre hagyja – mondta vállát megvonva az egyik, én meg még levegőt se vettem, nehogy azt higgyék, meghallottam valamit. Tekintetemet a vászoncipőm orrára szegeztem, ahogy mindig, hadd lássák, milyen engedelmes kis játékszer vagyok. Nem hittem el, hogy a falusiak tényleg láttak két idomárt, de elöntött a reményteljes izgalom: itt a lehetőség! És inkább dögöltem volna meg, mintsem hogy kihagyjam.

A három Dracarral töltött napom alatt mintha elhagytam volna a testemet. Szinte nem is érzékeltem, ahogy hozzám ér, nem fájtak az ütései, a csuklómat szorító kötelek is csak tompán vágták a bőrömet. Mindent elterveztem. Tudtam, melyik úton juthatok el a cselédszárnyba, ahonnan a konyha raktárába megyek, kisurranok a hátsó ajtón, ami egyenesen a jószágok karámjaihoz vezet, onnan pedig a nem túl magas kerítésen át az erdőbe jutok, amit az apámmal közös vadászatoknak hála, úgy ismertem, mint a tenyeremet. A folyót követve egyenesen a Sikátorba megyek, majd a kikötőbe, és elbújok egy Dél felé tartó gályán. És nem nézek vissza. Soha többé.

Aznap egy falatot sem bírtam enni. A gyomrom nem volt több egy öklömnyi görcscsomónál, verejték borította a tenyerem és a hátam, de igyekeztem úrrá lenni a félelemmel vegyes lelkesedésemen. Mikor behozták a vacsorát, összeestem, és segítségért kiabáltam. A két őröm hirtelen megdermedt. Tudták, hogy az életükkel fizetnek, ha a király távollétében, az ő őrségük alatt lesz valami bajom. Idióták.

Pont, ahogy vártam, azonnal leszedték a lábamról a bilincset, az egyikük Venért rohant, a másik pedig csak állt fölém hajolva, és aggódva méregetett. Mikor az ajtó felé fordult, felkaptam a nehéz, tömörezüst gyertyatartót, amit korábban gondosan az ágyam lábához rejtettem, és minden erőmet bevetve fejbe vágtam vele. A férfi a meglepetéstől és a fejét ért ütéstől megtántorodott, én pedig talpra ugrottam, és rohanni kezdtem. Mintha az életemért futottam volna. És úgy is volt.

A palota üres volt, Dracar nemcsak két kínzómestert, hanem a helyőrség nagy részét is magával vitte, így könnyen eljutottam a raktárba. Ahogy kiléptem a hátsó ajtón, még egyszer, utoljára visszanéztem a palotára, ami egykor nem a börtönöm, hanem az otthonom volt.

Szinte egyszerre tódultak fel az emlékek. Apám, ahogy a harangtoronyból mutogatja nekem a csillagképeket. Bella, ahogy mérgesen kidobálja a babáit a szobája ablakán, mert ő inkább fakardokkal akart játszani. Boh, ahogy komoly kis arcával a könyvtár térképeit és történelmi köteteit nézegeti. Könnybe lábadt a szemem, a szívem mintha megint megszakadt volna, pedig nem hittem, hogy ez lehetséges.

Hangos üvöltések rántottak vissza a hűvös éjszaka valóságába, és abban a pillanatban tudtam, hogy hibáztam. Az emlékeim újra az ellenségeimmé váltak, amiért néhány percre megadtam magam nekik. Hirtelen erős ütést éreztem a térdemnél, és a cserzettbőr szíj hasra rántott. Mire megfordultam, Ven dühtől izzó, gyilkos, sötétvörös szeme bámult rám, szinte lyukat égetve a koponyámba.

– Mit merészelsz, fattyú? – Amint rám fröcsögte a haragtól és rettegéstől teli szavait, erős kezek szorítását éreztem magamon. Végem volt. Hisztérikus zokogásban törtem ki, de hiába rángatóztam, karmoltam és rúgtam, a vasmarkok nem eresztettek.

Azon az éjjelen nyolc katona állt körbe, másnap pedig Ven átvitetett a palota egyik rejtett tömlöcébe, ahol mindössze egy rozoga ágy, egy szék, egy fésülködőasztal, egy éjjeliedénynek csúfolt ócska favödör és néhány, a falból kimeredő lánctartó karika volt a berendezés. Azóta ez volt az otthonom, és azóta rejtettek el előlem mindent, amiből némi információt nyerhetnék a külvilágról.

Most valahogy mégis azt éreztem, hogy új helyre visznek. Lépcsők. Fordulók. Újabb lépcsők. Biztos voltam benne, hogy nem valamelyik magánlakosztály felé igyekeztünk, a folyósok is mintha szellősebbnek tűntek volna. Még két lépcsősoron vezettek felfelé, amikor az egyik őr hirtelen megrántotta a karomat, és megálltunk. Bár nem láttam semmit, a tarkómon éreztem a három kínzómester tekintetét, szúrós, hideg bizsergés futott végig tőle a gerincemen.

Hallottam, ahogy egy nehéz ajtó nyílik, a felkaromat szorongató katona pedig lökött egyet rajtam, és beléptünk. A szobában dohányfüst szúrós szaga keveredett valamilyen maró alkoholéval és férfiak izzadságának bűzével. A fejemet lehajtva vártam, hogy kísérőim elhagyják a helyiséget, hogy Dracar nyugodtan merülhessen el bennem és az elmebajában, de a Pengék és az őreim nem mozdultak mellőlem, a király helyett pedig egy ismeretlen, érdes, keserű férfihang szólalt meg:

– Ő lenne az?

– Igen – válaszolta Dracar. Az ő mély, reszelős, csatadobot idéző hangját ezer közül is felismerném. Kirázott a hideg, gyűlöltem, hogy ilyen hatással van rám. Hogy egyáltalán hatással van rám.

– Látni akarom az arcát. – Hallani lehetett, ahogy Dracar a fogai között, idegesen és türelmetlenül beszívja a levegőt, de vélhetően bólintott, mert meglazult, majd megszűnt a jobb karomon a szorítás, az őröm gyors mozdulatokkal kioldotta a szememet eltakaró kendőt, a rég nem látott, hirtelen megcsapó éles fáklyafény pedig elvakított.

Kellett néhány perc, mire rájöttem, hogy a könyvtárban vagyunk. A könyvtárban, ahol Boh órákat töltött a történelemkönyveket és a térképeket bújva, ahol apám az idomárok vezetőivel és a varázsló tanácsadóival egyeztetett, ahol… Nem! Nincs helye emlékeknek. Itt és most nincs.

Tekintetemmel megtaláltam az idegent. A kopasz, fehér szakállas férfi minden bizonnyal egy déli nemes volt, kék zubbonyán ezüst, hullámokkal díszített jelvényt viselt. Alacsony volt, különösképp Dracarhoz képest, de mellette még a legtöbb veryai férfi is eltörpült. Enyhe pocakot eresztett a jóléttől, amit főleg az én elárult és meggyilkolt apámnak köszönhetett, a déliekre jellemző kékeszöld szemében kapzsiság, hatalomvágy és mérhetetlen önteltség csillogott. Zavarba ejtően sokáig nézett, alaposan megvizsgálta az arcom minden részletét, amitől kirázott a hideg. Mintha a testem ezzel üzenné, hogy a déli úr csak rossz szándékot és veszélyt hozott magával a tengerek övezte tájról.

– Á, igen. Igen, értem már. Hihetetlen. Valóban hasonlít az apjára, akkor se tagadhatná le, ha akarná. De hála az isteneknek, a szépségét az anyjától örökölte.

Az idegen szavainak hallatán szinte sokkot kaptam, ahogy anyámat említette, a tüdőmbe beszorult a levegő, és szédülni kezdtem. Ki ez a férfi? Mit akarhat Dracartól egy déli nemes? És mit akar Dracar tőle? Honnan ismeri a szüleimet? Az anyámtól örököltem a szépségemet… Mégis mi a franc folyik itt?

Dracarra sandítottam, akinek arcán meglepő módon zavart, feszült, de elszánt kifejezés ült, azonban a másodperc töredéke alatt el is űzte a tőle oly idegen, hozzá nem illő reakciókat.

– Ha eleget legeltetted rajta a szemed, akár rá is térhetnénk arra, amiért itt vagy – mondta epésen a király a még mindig engem bámuló férfinak.

– Hogyne, fenség, hogyne… Csak hát… Azt hittük, halott. Az pedig, hogy ez nincs így, mondanom sem kell, téged is nehéz helyzetbe hozhat. A Gyarmat a tiéd ugyan, de Északon lovasok tanyáznak, Délen a tengeri népek, a Nyugat pedig…

– Elég lesz, Orcan. Tökéletesen tisztában vagyok a Birodalom helyzetével, te pedig pontosan azért vagy itt, hogy a megfelelő irányba tereljük az eseményeket.

– Természetesen, fenség. Mindazonáltal nem feledkezhetünk meg arról, hogy a lány létezése kellemetlen következményekkel járhat. Elárulta már, hol vannak az idomárok?

Dracar összepréselte ajkát, a szeme gyakorlatilag villámokat szórt, ahogy rám emelte a tekintetét. Levegőt venni sem mertem. Azonnal lesütöttem a szemem, lehajtottam a fejem, mintha ettől eltűnnék, de a fejemben káosz tombolt.

Kellemetlen következményekkel járhat a létezésem? Mi történik a Nyugaton? Hát élnek még lovasok? Miért beszél ez a férfi az idomárokról? Neki is tudnia kellene, hogy Dracar mindannyiukat kiirtotta. Még én is tudtam, pedig az elmúlt tíz évben szinte semmilyen hírt nem kaptam a külvilágról. Az egyik kérdés üldözte a másikat, nem értettem semmit, ahogy azt sem, hogy engedhette Dracar, hogy mindezt halljam.

– Nem tud róluk semmit.

Orcan felnevetett.

– Királyom, tíz éve tartod fogságban, tíz éve látogatják őt a valaha volt leghatalmasabb kínzómesterek, és azt mondod, nem tud semmit? – A férfi megint felnevetett, majd hirtelen el is hallgatott, ahogy tekintete találkozott a királyéval.

– Orcan, ha kételkedsz a Pengéim képességeiben, szívesen bemutatlak nekik, mindig örömmel ismernek meg új embereket. – A mesterek felé biccentett, akik válaszul egyszerre széles mosolyra húzták szájukat. A déli úr arcára kiült a rettegés. – Emlékeztetnem kell, miért vagy itt?

– Bocsáss meg, fenség. Természetesen nem. De értsd meg, a lány veszélyt jelent rád és a terveinkre. Ha kitudódik, hogy még él…

– Jó uram, talán nem kellene olyasmivel foglalkoznod, ami nem a te felelősséged. – A hűvös, negédes női hang hallatán kirázott a hideg. Észre sem vettem, hogy Dracar főpapnője is a könyvtárban van, csak most, hogy előlépett az egyik polcsor árnyékából.

Testét ugyanaz az éjfekete köntös fedte, kezét ugyanabban az összekulcsolt pózban tartotta, mint a trónteremben, lilás bőrét pedig ugyanúgy homályos derengés vette körül. Csuklyája ugyanakkor most a hátára omlott, hosszú, rubinvörös haja a derekát súrolta, ő pedig… Az istenekre, ez a nő gyönyörű volt! Képtelen voltam levenni róla a szemem. Lilás arcbőrén halvány, fehér erek kanyarogtak, a szeme hajához hasonló rubin színben szikrázott. Méltóságteljes és ijesztő volt. Ahogy előlépett, mintha még a nap is inkább a felhők mögé bújt volna a belőle áradó hatalom elől.

Orcan megmerevedett.

– Nagyságos asszonyom, elnézést, nem tudtam, hogy te is itt vagy. Nem kívántam rosszat szólni, mindössze szerettem volna figyelmeztetni őfenségét, hogy…

– Elég legyen ebből! – csattant fel Dracar. Összerezzentem, még sosem láttam ilyen dühösnek. Vagy úgy egyáltalán dühösnek. – Nincs szükségem a figyelmeztetéseidre! Ígértél nekem valamit, Orcan, én pedig megfizettem az árat, amit az ígéretedért cserébe kértél. Láttad a lányt. E palota falain kívül te vagy az egyetlen, aki tud a létezéséről, így ha kitudódik, tudom, kinek a fejét kell a várkapumra tűznöm.

Orcan hangosan nyelt egyet, és megadóan fejet hajtott a király előtt, Dracar pedig először a meghunyászkodott férfira, majd a Pengékre és a katonákra nézett, és ellentmondást nem tűrően parancsot adott:

– Most pedig leülhetsz, és beszélünk. Őt pedig vigyétek vissza. Azonnal.

Az új őröm a jobbomon visszakötötte a szememre a kendőt, és ismét szorosan megragadta a karom. Kivezettek a könyvtárból, és visszaindultunk a cellám felé, miközben zsongott a fejem az elmúlt percek eseményeitől, a kérdések pedig szinte szétfeszítették az elmémet.

Negyedik fejezet

Shelline

Új őröm kelletlenül lökött be a cellámba, mielőtt rám zárta volna a súlyos, vaskeretes faajtót. Egy pillanatra elidőzött rajtam a tekintete szigorú sisakja rejteke mögül. Nem zavart, ha bámultak, már megszoktam, mégis enyhe bizsergést vettem észre magamon abban a pillanatban, ahogy rám nézett, mintha ismerős lenne.

Az őröknek meg volt tiltva, hogy bármiféle kontaktust teremtsenek velem, és ezt nem is bántam. Engem ugyan nem bánthattak, de ők maguk is kegyetlenek voltak, jól illeszkedtek Dracar kíméletlen udvartartásába. Biztos voltam benne, hogy a felesleges, erőszakos energiájukat a palota védtelen szolgálólányain élték ki.

Naponta kétszer egy Tilly nevű konyhalány hozott nekem ételt. Apró volt, törékeny, és majd mindennap a karján és az arcán újabb kékes, zöldes, lilás foltokkal jelent meg a cellámban. Mikor bejött, lehajtotta a fejét, rá se mert nézni a zárkám előtt strázsáló kegyetlen katonákra. Gyűlöltem Dracar embereit, amiért bántották a lányt. Gyűlöltem őket, amiért behódoltak Dracarnak, amiért trónra segítették, amiért ártatlan veryaiak vére tapadt a kezükhöz. Gyűlöltem őket, amiért megölték a féltestvéreimet és Lisbethet.

Elárasztott a düh. Kibújtam a testhezálló, vörös selyemből, és a földhöz vágtam, mintha ezzel a mozdulattal visszahozhattam volna őket a halálból, vagy árthattam volna a pokol vérebeinek. Magamban felnevettem a szánalmas gondolaton, majd felvettem durva, vászon rabruhámat. Ocsmány volt, koszos és szakadt, mégis jobban szerettem ezt hordani, mint azt az átkozott kirakatholmit. A selyem érintése a bőrömön Dracar durva érintését idézte fel bennem. A kiszámíthatatlanságot, hogy sosem tudhatom, hol és hogyan éri a testem egy újabb fájdalmas csapás. A rabruhámtól legalább tudtam, mire számíthatok.

Hasogatott a fejem az elmúlt óra történéseitől. Fogalmam sem volt, hogy ki az a férfi Dracarnál, milyen ígéretet tett neki, vagy egyáltalán honnan tudott rólam és a szüleimről. Az anyámról. Apám sosem mesélt róla. Csak annyit tudtam, hogy miután megszült, beteg lett, és nem kelt ki a szülőágyból. Néhányszor megpróbáltam érdeklődni felőle, tudni akartam, ki volt, hogyan találkozott apámmal, és pontosan hogyan halt meg, de apám arca a vele kapcsolatos kérdéseim hallatán mindig feszültté vált.

– A múlt elmúlt, Shell. Ha felébresztjük, csak csalódásra és fájdalomra számíthatunk. Hagyjuk hát békében nyugodni. – Mindig ezzel a válasszal kellett beérnem. Egy idő után elfogadtam, bár a kíváncsiságom sosem szűnt meg. De nem tudtam elviselni apám tekintetét, amikor az anyám került szóba. Lágy, kedves és jóságos arca borússá, hideggé vált, szemében pedig fájdalom tükröződött.

Tekintetem a földre dobott vörös selyemre vándorolt, ami a beszűrődő fényben meg-megcsillant a sötétben. Még két nap. Körbenéztem a cellámban, már amennyire az ajtó résein beszökő fény engedte, és igyekeztem magamba szívni a zord falak nyugalmát. Furcsa módon ilyenkor szerettem ezt a szobát. Még a sötétségnek is dohos szaga volt, és sok szenvedés emlékét őrizték a kissé nedves téglák, a Dracar három napja előtti időszakban mégis békét árasztottak.

Behunytam a szemem, és elképzeltem, hogy az erdőben vagyok apámmal, aki épp egy új nyílvesszőt illeszt az íjára, és csendesen mély levegőt vesz, miközben megfeszíti. Szinte éreztem a nemrég elcsendesedett eső és a színes virágok édes illatát. Szinte hallottam a madarak dalolását, az erdő apróbb állatainak csendes motoszkálását. Emlékeztem, milyen a fatörzsek érdes tapintása, a lábam alatt roppanó gallyak hangja, apám óvatos lépteinek súlya, ahogy előttem osont. Legalább ez a cseppnyi béke most az enyém. Legalább még a holnap az enyém.

Holnapután reggel, amikor Tilly behozza majd a reggelimet, nem hagy azonnal egyedül. Levendulás fürdővizet készít, amiben alaposan lesikálja rólam az elmúlt hetek mocskát, és gyengéden megmossa hosszú, ápolatlan hajam. Gyűlöltem a levendulát. Émelyítő szaga azt juttatta eszembe, mi vár rám a következő három napban, és hiába szálltam ki a kádból tisztán, még mocskosabbnak éreztem magam, mint előtte. De legalább ezen a napon nem kell láncokat viselnem a lábamon.

Tilly kedves lány volt, őszinte, meleg tekintettel, és a maga módján mindig kifejezte az együttérzését. Ez a havi egy, Tillyvel töltött nap menedék volt. Már-már a barátomnak éreztem, pedig az elmúlt tíz évben egyetlen szót sem szólt hozzám. Nem is tudott volna. A király alsóbbrendű cselédjeinek kivágták a nyelvét, Dracar ugyanis rettegett attól, hogy a szolgálók a palota folyosóin hallott vagy látott dolgokat rossz fülekbe suttogják. De az évek valahogy szavak nélkül is összekovácsoltak minket. Néha hozott nekem némi pluszételt, egy virágot a palota kertjéből, vagy egy őszi falevelet, ezzel megsúgva, épp milyen évszak van. Mindössze nyolcéves volt, amikor először láttam, amikor az első alkalommal vittek Dracarhoz. Ő az egyetlen ember, akivel kapcsolatba kerültem a katonákon, a Pengéken és Dracaron kívül, mióta bezártak.

Bús sóhaj szakadt fel belőlem, levetettem magam az ágyra. A könyvtárban látott és hallott események kuszasága mély álomba üldözött.

Tilly ébresztett reggel. A fejem még mindig zúgott, mintha másnapos lennék. Kenyeret, sajtot, egy fürt szőlőt, és egy kancsó friss vizet tett az asztalra, kicserélte az éjjeliedényként szolgáló favödröt, rám mosolygott, és kiment. Szinte katatón állapotban az asztalhoz ültem, enni kezdtem, és az idegen férfi mondatai jártak a fejemben. „Valóban hasonlít az apjára, de hála az isteneknek, a szépségét az anyjától örökölte. Azt hittük, halott. Az pedig, hogy ez nincs így, mondanom sem kell, téged is nehéz helyzetbe hoz.”

Felhorkantam az utolsó szavakon. Mégis hogyan hozhatná nehéz helyzetbe a nagy keleti hódítót, a Mosolygó Mészárost, Dracar királyt egy börtönben rohadó fattyú lány?

Aztán eszembe jutott Dracar feszült arckifejezése, amikor az idegen anyámat említette. Még sosem láttam ilyesmit az arcán. Létezik, hogy a fogvatartóm ismerte őt? Lehetetlen. Anyám egy nyugati parasztcsalád egyetlen lánya volt, amennyire a pletykákból ki tudtam következtetni. Dracar pedig sosem merészkedett a Nyugat belsejébe, túl sokan éltek ott apám követői közül. Nem ismerhette anyámat.

A Kelet az övé volt, az Észak sivárságát könnyűszerrel tarolta le, majd hagyta parlagon, Veryát egy hónap alatt bevette, a nyugati határt pedig majdnem egészében az ellenőrzése alá vonta, és az elmúlt tíz év alatt egyre beljebb nyomult a térségben, bár amennyire tudtam, eddig kevés sikerrel. A Dél kimaradt a háborúból. Nem segítette Dracart az eszeveszett hódításában, de apámat sem támogatta. És mivel Dracar ember volt, a Négyek Szent Esküjének értelmében elfoglalhatta Verya trónját.

Ezer évvel ezelőtt az országok véres háborúkat vívtak egymással, győztesek nem voltak, csak halottak. A Birodalom öt tájának istenei egy idő után megelégelték a meddő vérontást, megjelentek a csatamezőkön, véget vetettek a harcoknak, és úgy döntöttek, valamelyest egyesítik a Birodalmat, ezzel megmentve azt önmagától. Az istenek addig sosem szóltak bele a halandók életébe, de a harcok olyan sok életet követeltek, hogy kénytelenek voltak közbeavatkozni, ha azt akarták, maradjanak még követőik, akik imákat zengenek hozzájuk.

A tájak királyainak az istenek előtt véresküt kellett tenniük a béke mellett, és annak érdekében, hogy egyik varázshasználó faj se élhessen vissza hatalmával, hűséget kellett fogadniuk a veryaiak Emberkirályának. Saját tartományaikban továbbra is megőrizhették címeiket, uralkodhattak, de végső soron ők is a Birodalom királyának feleltek.

A Nyugat, Észak, Dél és Verya megértette, hogy a fennmaradásuk a tét, elfogadták az Emberkirályt, és szövetséget kötöttek, bár a Dél hullámura ragaszkodott hozzá, hogy valamennyi függetlenségüket megőrizzék: ha valaha újra háború üti fel a fejét, ők egyik oldalt sem hajlandóak segíteni.

A Kelet istenét, Wessent azonban a káosz és a rombolás éltette, és bár a keleti király is vérét adta az eskühöz, istene felmentette őt annak betartása alól. Így lett az Ötök Szent Esküje a köznyelvben csak a Négyeké, a tájak pedig igyekeztek úgy tenni, mintha a Kelet nem létezne, és soha nem is létezett volna.

A többi isten az arcátlan esküszegésért elátkozta a Keletet. Földjeire, vizeire és népére hanyatlás és pusztulás várt, miután visszatértek otthonukba.

Wessent kitagadták a köreikből, megfosztották az égi áldástól, ami az isteni erejével ruházta fel, és megcsappant hatalmával saját elátkozott tájára száműzték, ahol csupán szellemként létezhetett tovább.

Az istenben azonban még így is végtelen bosszúvágy tombolt a kiközösítés és a súlyos átok miatt, és megfogadta, hogy egyszer nemcsak a saját földjeit, hanem az egész Birodalmat az uralma alá hajtja, a többi istent pedig bebörtönzi a Keleti Pokolban, hogy örökké rajtuk tarthassa a szemét.

Az eskü óta eltelt évszázadok alatt, amíg a Birodalom többi országa azt hitte, a keletiek elmerültek saját maguknak köszönhető fertőjükben, valójában terveket szőttek arra, hogy megvalósítsák istenük bosszúját. Wessen a poklában létrehozott egy teret, ahol halottaikat démonként támasztotta fel, ez pedig kimerülhetetlen katonai utánpótlást biztosított számukra.

Egy nap aztán megszületett, majd felnőtt Dracar, a valaha volt legfeketébb lelkű keleti trónörökös. Wessen már a születése napján látta, hogy ő lesz az az uralkodó, aki beteljesíti akaratát. Magához vette a fiút, démoni mérget csöpögtetett amúgy is fekete szívébe, és huszonöt éves koráig ő maga nevelte és tanította. Egy nap aztán így szólt hozzá:

– Készen állsz. A legjobb munkám vagy, Dracar. Van seregünk. Van hatalmunk. Nincs, aki megállíthatna. Miután megölted az apádat, te leszel a király. És akkor… elindulunk.

A keletiek bosszújának híre elterjedt a Birodalomban, de a királyok nem hittek benne. Örültek a békének, a fejlődésnek, egyikőjüknek sem hiányzott egy újabb vérontás, így inkább elbújtak az igazság elől. Egy idő után pedig a fenyegetés a feledés homályába merült. És akkor… elindultak.

A királyságok nem voltak felkészülve egy ekkora támadásra, a katonák nem kaptak egy háborúhoz szükséges, megfelelő harci kiképzést, legfőbb feladatuk a városfalak és az uralkodók személyes védelmében ki is merült. Dracar és serege szinte úgy siklott keresztül a Birodalmon, mint kés a puha vajon. Rengetegen haltak meg, aki pedig megfelelően fohászkodott saját istenéhez, talán el tudott menekülni az Észak zord hegységeibe, vagy a Nyugatra. Dél azonban továbbra is elzárkózott a többi tájtól.

„A múlt elmúlt, Shell. Ha felébresztjük, csak csalódásra és fájdalomra számíthatunk. Hagyjuk hát békében pihenni.” Apám szavai vetettek véget a töprengésemnek. Igaza volt. Nem tudom megváltoztatni a történteket, hiába gyászolom és szánom a halottakat és az üldözötteket. Hiába adnék meg bármit, hogy véget érjen Dracar rémuralma. Ahogyan a múltat, a jövőt sem tudtam megváltoztatni. Csak rabláncon senyvedő törvénytelen gyermek voltam, elhasznált nő, gyenge harmatcsepp a hajnali ködben. Erre a gondolatra mégis az idegen férfi hangja kúszott be a fülembe: „valóban hasonlít az apjára”.

Ötödik fejezet

Shelline

Annak ellenére, hogy ismertem Dracart, nem hittem abban, hogy valaki gonosznak születik. Szerintem a körülmények, a minket körülvevő emberek és helyzetek azok, amik alakítják az embert. És abban sem hittem, hogy valaki lehet csak simán gonosz, vagy egyszerűen csak jó. Mindannyiunknak van sötét oldala, és mindannyiunkban ott van a fény is. Mi magunk dönthetünk arról, hogy melyik felé húzunk inkább.

Mindannak ellenére, amit tettem, nem tartom magam rossz embernek. Követtem el szörnyű dolgokat, megbocsáthatatlan dolgokat, de sosem azért tettem, mert akartam. Legalábbis ezzel hitegettem magam.

Összesen három ember halála száradt a lelkemen, de mentségemre szóljon, hogy a Sikátor elég kemény hely, különösen egy fiatal lánynak, aki megpróbál életben maradni abban a mocsokban.

Tizenöt éves voltam, amikor megöltem az első férfit. Már két éve éltem a koszos utcákon, loptam, hogy enni tudjak, és pár hozzám hasonló kölyökkel a kikötő egyik elhagyatott raktárában bujkáltunk a járőröző katonák elől. Épp az emeleten aludtam a gabonás zsákokból összetákolt ágyamon, amikor lentről zajt hallottam. Kinéztem a lépcsőforduló árnyékából, és láttam, ahogy Kohlt megragadja egy katona, és a hajánál fogva a kijárathoz vonszolja. Kohl mindössze hétéves volt, a szüleit Dracar emberei ölték meg. Gyenge volt, és beteges, de valamiért Bohra emlékeztetett, ezért megpróbáltam vigyázni rá, amennyire szegényes lehetőségeim engedték.

Lelopóztam a lépcsőn, a kezembe vettem egy kalóztól lopott tőrömet, ráugrottam a katona hátára, és egyenesen a torkába mélyesztettem a pengét. Kohl kiszabadult, a férfi pedig meglepetten nézett rám. A vére bugyogott a nyakán és a száján, ahogy kihúztam belőle a kést, és összeesett. Napokba telt, mire valójában felfogtam, mit tettem. Hogy megöltem egy embert. De nem volt választásom. Vagy Kohl, vagy ő. Kohlt választottam, de ettől még gyilkos lettem.

Két évvel később, amikor az esti portyámra indultam, elkapott Cassida egyik embere, Lux. Tudtam, hogy vadásszák a negyedben kóborló, rossz sorsra jutott fiatal lányokat, hogy besorozzák őket a bordélyukba, de aznap este az éhség legyűrte a figyelmemet. Lux hátulról leütött, csak a Vörös Házban tértem magamhoz.

– Cass, ide nézz! Új lány. Nem láttam még a Sikátorban, de itt lehet egy ideje. Tudsz vele kezdeni valamit? – kérdezte Lux a Madame-tól, aki sötétzöld bársonyköpenyében ült egy papírokkal és arannyal meg ezüsttel teli erszényekkel megrakott asztal mögött, hosszú ujjai között füstölgő, sodort cigarettát tartott. Fáradt, sötét szemét rám szegezte és percekig méregetett.

– A nemeseknek nem fűlik majd hozzá a foguk, de a katonáknak megteszi. Fürdessétek meg, kapjon egy ruhát, és vigyétek a Pincébe. Ma este beállhat. – Cassida utasításai mintha mellbe vágtak volna, ekkor esett le, mi is történik velem. Nem, bassza meg, nem! Nem ezért próbáltam túlélni évek óta azon a szörnyű helyen!

De nem volt menekvés. Egy éven át adtak katonakézről kalózkézre, mígnem az egyik állandó kuncsaftom, egy gyógyszerkereskedő a túl sok alkoholnak köszönhetően hamarabb elaludt, mint hogy lejárt volna az ideje. Átkutattam a táskáját, melyet mindig magánál hordott.

– Látod virágszálam, ez az én kis kincseskamrám. Életet és halált hordozok benne, ha hozzá nem értő kezekbe kerülne, annak végzetes következménye lenne. – Ezzel minden alkalommal elbüszkélkedett a tohonya disznó. Hála az isteneknek. Amíg kiütve horkolt, kifosztottam. Nem ismertem a birtokában lévő szereket, de valami azt súgta, hogy a fekete tintával megjelölt löttyök és növények nem a mesés gyógyulást hozzák el a betegeknek.

Otthagytam a kereskedőt, a szobámba mentem, összekevertem mindent, de tényleg, mindent, amit találtam, és két ezüstöt – amit szintén a kereskedőtől loptam, mivel a szajháknak nem járt bér – fizettem a konyhalánynak, hogy aznap este én vihessem fel Cassida és Lux vacsoráját.

Másnap egyikőjük sem kelt fel többé. Mindannyian megszöktünk, a Vörös Házat pedig felgyújtottam. És soha nem éreztem még akkora erőt és elégtételt.

Egy darabig néztem, ahogy az örömök és megaláztatások otthonát felemésztik a lángok, majd bevillant Kohl arca. Rajtam kívül nem volt senkije. Futva indultam a kikötő felé, mire a raktárba értem, minden egyes izmom égett, ziháltam, a homlokomat és a hátamat verejték borította. A fiú nevét kiabáltam, de a saját remegő hangomon kívül nem hallottam mást. Bementem a raktárunkba, ami még a szokásoshoz képest is elhagyatottabbnak tűnt, mintha hetek óta nem járt volna erre senki.

Ahogy az emeletre araszoltam, egyre erősödő, orrfacsaró bűz csapott meg. Kirázott a hideg. A tudatalattim már sejtette, mi okozza az elviselhetetlen szagot, de képtelen voltam elfogadni. Mire odaértem a Kohl alvóhelyéül szolgáló kis falmélyedéshez, már a szemem is szúrta. Lenéztem a földre, és térdre rogytam. Megláttam a két aprócska cipőt, amit az egyik suszter kukájából halásztam ki Kohlnak, miután nem tetszett az eredeti vevőjének, a cipész pedig mérgében kihajította. Behunytam, összeszorítottam a szemem, de a könnyek csak kitörtek.

Kényszerítettem magam, hogy kicsit beljebb nézzek a fal mögé. Talán nem kellett volna. A cipő elég bizonyosságot adott amúgy is. Kohl kékes, rothadó teste mereven feküdt a padlón, a mellkasán lévő hatalmas, barnás folt alapján leszúrhatták. Napok óta ott lehetett. Biztosan megtalálta egy másik utcapatkány – így hívták a Sikátorban élő hontalan árvákat –, és vagy félelemből, vagy mert lopni akart Kohltól, megölte őt. Gyakran előfordult ilyesmi errefelé, de azt hittem, Kohl és én megússzuk. Tévedtem.

Megráztam a fejem, hátha ezzel kiűzöm a halott kisfiú képét a fejemből, de Kohl arca helyén hirtelen megjelent Boh, majd Bella, apám és Lisbeth, én meg csak szidtam magam, hogy „te idióta, mire volt ez jó?”. Amikor nem kellett attól tartanom, hogy a Pengék meglátogatnak, igyekeztem nem elmerülni az emlékeimben. Túl fájdalmas volt.

De ilyenkor már nem volt visszaút. Lisbethről mindig a síró apám jutott eszembe, és bármennyire is küzdöttem ellene, újabb emlék kúszott be alattomosan lelki szemeim elé.

Dracar intett a katonáinak, hogy álljanak hátrébb. Felállt a trónról, elindult apám felé, közben jobb kezével lassan elővette az oldalára rögzített, aranymarkolatú, hosszú, ívelt pengéjét. Bal kezével megfogta apám koronáját, a földre dobta, majd megragadta a haját, fejét hátrarántotta, lassan, mélyen a torkába vájt, és hosszú metszést ejtett rajta. És közben nevetett. Ördögien, öblösen, még a háta is ívbe feszült a kacajától.

Talán mégiscsak van olyan gonosz, aki születik, nem pedig azzá válik.

Kidörzsöltem a szememből a legördülni készülő könnycseppeket, és fülelni kezdtem, de nem hallottam lépteket a folyosóról. Fogalmam sincs, meddig úszkáltam az eltemetett emlékek tengerében. Mennyi időm lehet még? Lehet, hogy elaludtam, és álmodtam az egészet?

Néhány perc múlva Tilly lépett be az ajtón, kezében egy étellel és friss vízzel teli tálca, a lábánál pedig két nagy vödör gőzölgő víz volt. A beáradó fáklyafényben az asztalomra néztem, ahol némi száraz kenyér és néhány alma foglalt helyet érintetlenül.

A francba, elaludtam! Ahogy felültem az ágyban, enyhe folyást éreztem a lábam között. A vérzésem. Mint az óramutató utolsó kattanása, amely jelzi, hogy eljött az idő. Nemsokára pedig Dracar előtt fogok térdelni, aki apám haja helyett most az enyémet fogja tépni.

Hatodik fejezet

Shelline

Csak az új őröm és egy, a tartásából ítélve kicsit idősebb katona kísért a csendes folyosókon. Utóbbi előttünk lépdelt, az új férfi a jobb felkaromnál fogva vezetett. Megint elöntött miatta az az ismerősnek tűnő bizsergés, és mintha nem is olyan durván szorított volna, mint ahogyan a többi őr szokott. Pengék sehol, pedig az egyikük általában mögöttem lépdelt, amikor kivittek a cellámból. Még egy apró furcsaság. Ezeken morfondíroztam csendes sétánk alatt, hogy ezzel is tovább odázzam a következő három nap gyötrő gondolatát. A palota, mint mindig, csendes és nyugodt, de nyomasztó volt, pont úgy, mint mielőtt egy pusztító, alattomos vihar lecsapni készül.

Hangos kopogás rántott vissza a palota rideg köveinek valóságába, az ajtó mögül pedig egy mély, tompa hang szólt ki:

– Befelé! – Ó, remek, úgy tűnik, Dracar jó hangulatban van. Már a beinvitálásával is azt üzente, „fogadj szót, szolga, vagy megbánod”. És mit tehettem volna? Mit tehetett volna bárki?

Kinyílt előttünk az ajtó, a karomat tartó férfi szinte belökött a szobába, mintha ódzkodna attól, hogy ő maga is belépjen velem együtt. Hallottam a zár kattanását, az ajtó becsukódott mögöttem. Hát akkor ismét elkezdődik.

– Shelline – szólalt meg Dracar megvetéssel és haraggal vegyes vággyal a hangjában, melyben mintha szokatlan, enyhe feszültség érződött volna.

Hogy fordulnál fel.

– Hercegnőm.

De tényleg, hogy fordulnál fel.

– Vetkőzz – utasított a király, én pedig remegő kézzel elkezdtem kioldani a selyemruhám pántjait. Hiába a sok éve tartó megaláztatás és bántalmazás, hiába tudtam, mi vár rám, a remegésemet nem tudtam zabolázni. Hallottam, hogy Dracar felállt, és pakolászni kezdett, mozdulatait súlyos pergamenek zizegése követte, melyeket mintha az asztal egyik fiókjába csúsztatott volna.

– A szemkötőm, fenség?

– Ma este nem, hercegnőm. Ma este nem láthatsz semmit. – A válasza már a harmadik apró furcsaság volt az este folyamán. Mindig élvezettel keresi a gyötrelem nyomát a tekintetemben. De talán jobb is így.

– Asztal vagy padló, fenség? – Ez volt a két kedvenc helye, ahol rendszerint magáévá tett. Ahhoz nem voltam túlságosan rangon aluli, hogy a farkát belém mélyessze, ahhoz viszont igen, hogy ezt a saját ágyában tegye meg. Bár őszintén szólva Dracar ágya volt az utolsó hely a világon, ahová vágytam volna. A durva szőnyeggel borított kőpadló és a csiszolatlan faasztal okozta horzsolások pedig legalább emlékeztetői voltak annak, mennyire gyűlölöm ezt az embert, és mennyire vágyom a halálát.

A szemkötőmet általában levetette a ruhámmal együtt, élvezte, ha látja a félelmet az arcomon, most viszont, hogy fent maradt, még inkább kiszolgáltatottnak éreztem magam. Hallottam közeledő lépteit, legszívesebben átkaroltam volna magam, hogy minél kevesebbet lásson belőlem, de inkább mozdulatlan maradtam. Egy szobor vagy, Shell. Egy szép, kerti szobor a szökőkút közepén. Nincs hideg, nincs meleg, nincs fájdalom, nincs érzelem. Szobor vagy, Shell. Ez a néhány mondat vált a mantrámmá az évek alatt, melyeket a következő három napban vég nélkül fogok majd ismételni.

– Asztal. – Borszagú lehelet csapta meg az orrom, csak centikre lehetett tőlem ez a vadállat. Egyik ujjával durván végigsimított a fülem tövétől a vállamon át a mellem közé, amitől kirázott a hideg, és megremegtem. Pompás, ennyit a szoborságomról.

Dracar kuncogásszerű hangot hallatott a mozdulatomra, majd megszorította a csuklómat, vonszolni kezdett, nekilökött az asztalnak, egyik tányérnyi tenyerével megragadta a tarkómat, és arccal lefelé erősen az asztal lapjához vágott.

Felmordult. Mint amikor az éhező oroszlán leteríti a megsebesített őzsutát, de harapása nem halálos, áldozata szemében még pislákol az élet. A keze továbbra is az asztalra nyomott a nyakamnál fogva, az érintése olyan volt, mintha dörzspapírral reszelnék a tarkómat.

Egyik bőrcsizmás lábával mindkét irányba rúgott egyet a bokámon, szabad kezével pedig kioldotta nadrágját, egy pillanattal később pedig figyelmeztetés nélkül, durván belém hatolt.

Rövid kiáltás hagyta el a számat a fájdalomtól, ő pedig megint felmordult. Imádta, ha bármilyen hangot vagy egyáltalán reakciót csalt ki belőlem, ezért többnyire csak csendben tűrök, de a fájdalom olyan hirtelen csapott le, hogy elvesztettem az önuralmam. Ráharaptam a nyelvemre, egyik kezemet ökölbe szorítottam, a másikkal pedig az asztal szélébe kapaszkodtam, ahogy ki-be járt bennem.

Dracar végigsimított a hátamon lévő ostor okozta sebhelyen, és felnevetett.

– Majdnem, hercegnőm. Majdnem. – Rám hajolt, hogy a fülembe súgja a szavakat, és emlékeztessen a napra, amikor életemben először elvétettem a döfést.

Felemelkedett, majd néhány durva, erőszakos lökés után újra rám hajolt.

– Meggondoltam magam – mondta újra a fülembe lihegve. Végignyalta a nyakam, és egy határozott mozdulattal letépte a szemkötőm, belemart a hajamba, és pontosan ugyanúgy tépte meg a fejem, mint apámét, mielőtt elmetszette a torkát.

Ahogy kiélesedett a látásom, lefagytam, elöntött a rémület, a szégyen és az undor, a számat ellepő epét többször is vissza kellett nyelnem. Az a kibaszott rohadék behozatott egy szekrény nagyságú tükröt a szobájába, melyből most önmagam végtelenségig meggyalázott mása pislogott fátyolosan vissza. Dracar egy kemény lökéssel könnyeket fakasztott belőlem. Felnyögtem, mire széles ívbe hajlott a háta a nevetéstől.

Hosszú idő óta most láttam a legfélelmetesebbnek. Szabad keze, mellyel közben a derekamat szorította az asztalhoz, félig átérte a hátamat, szőrös mellkasán dülledtek az izmok, széles vállát pedig izzadságtól csatakos, kócos, fekete haj súrolta. A rengeteg dohánytól és bortól elszíneződött fogai kilátszottak, mintha zsákmányára vicsorító vadé lennének, szeme pedig erektől vöröslött, és megcsillant benne az őrület.

– Jól jegyezd meg ezt a pillanatot, hercegnőm. Ha bárkinek egy szót is szólsz arról, amit tegnap a könyvtárban hallottál… – Felemelte a derekamat nyomó kezét, mutatóujját pedig pengét idézve végighúzta a torkomon. A mozdulattal nemcsak fenyegetést intézett felém, de apám emlékét is megsértette.

– Tedd meg! Tedd meg, te rohadék! – Magam sem értettem, honnan törtek elő a szavak, talán a lassan hisztérikussá váló zokogás kiabált belőlem, vagy Dracar saját őrületéből ragadt rám valamennyi. Szeme elkerekedett arcátlanságomra, és a fejemet az asztalhoz csapta, újra leszorította a derekamat az asztalra, gyorsított lökésein, és végül hangos nyögéssel elélvezett.

A hátamra omlott, súlya szinte az összes levegőt kipréselte belőlem. Izzadt homlokát tarkómba törölte, és a fülemhez hajolt.

– Ó, hercegnőm, hol maradna a szórakozás, ha most megölnélek? – duruzsolta, majd felnyomta magát, és a fotel melletti asztalkához lépett, bort töltött, leült, majd rágyújtott barna levélbe csavart szivarjára.

Mozdulni sem bírtam. Fájt a fejem, vér ízét éreztem a számban, sajgott a hátam és a lábam köze. Éreztem, ahogy a bal szememből kigördülő könnycsepp végigcsorog az orrnyergemen, majd hangos koppanással az asztal lapjába csapódik.

Soha nem láttam még így magam. Tükörbe sem néztem évek óta, és őszintén szólva már nem is érdekelt, mit látnék benne. De az asztalba kapaszkodó kezem, a hajam tépésétől megnyúlt arcom, a kibuggyanó könnyek, a sokkban megmerevedő tekintetem, és persze Dracar élvezkedő, kegyetlen és diadalittas látványa, miközben megerőszakol… Biztos voltam benne, hogy ez az emlék hetekre lefoglalja és elszórakoztatja majd a Pengéket.

Szédültem, de az eddig ökölbe szorított kezemmel az asztal széléhez nyúltam, és megpróbáltam felhúzni magam. Nem bírtam tovább elviselni a látványomat.

Ahogy emelkedtem, tekintetem lefelé vándorolt, ahol megpillantottam egy hatalmas pergament, ami félig kilógott az asztal alsó fiókjából. A díszes, sárgás lapon fekete vonalak sokasága alkotott kusza mintázatot, a bal oldalára nagy betűkkel a „Nyugat” szót írták. Összeráncoltam a homlokomat, kellett néhány pillanat, mire rájöttem, hogy ez egy térkép. Tehát Dracar térképeket nézegetett, mielőtt bejöttem. De miért akarta elrejteni őket előlem?

Visszarogytam az asztalra, úgy téve, mintha az utolsó csepp erőm is elhagyott volna, Dracarnak pedig, hála az isteneknek, nem tűnt fel a trükköm. A papírra sandítottam, és ahogy vizsgálgattam, észrevettem, hogy a térkép nyugati oldalára piros tintával kicsi sárkányokat rajzoltak.

Nem, az lehetetlen. Az idomárok halottak. Dracar megölte őket. Ő maga dicsekedett el vele apámnak.

Igyekeztem a lehető legtöbb információt magamba szívni a pergamenről. Bár nem látszódott az egész, de így is összesen tíz kis sárkányrajzot számoltam össze. A térkép „Észak” feliratú részén pedig legalább két tucat tollas szárnyakat idéző, szintén piros tintával festett szimbólum díszelgett.

Lovasok. A szárnyak a fenséges repülő lovak és az őket megülő harcosok szimbóluma. Északon tehát még tényleg vannak lovasok, ahogy azt a déli férfi is mondta. Hogy élhették ott túl? Az Észak a Birodalom legzordabb vidéke volt mindig is, a földek nem alkalmasak a vetésre, a hegyek lakhatatlanok, az erdők pedig tele vannak veszedelmes vadállatokkal, vagy a szél tombol, vagy pedig a hóesés. Ha tényleg élnek még idomárok, ha tényleg élnek még lovasok…

– Szedd rendbe magad, hercegnő, mocskos vagy. – Megmerevedtem a rekedtes hangjára, és legszívesebben felpofoztam volna. Persze hogy mocskos vagyok, te barom, a testem minden porcikáját befedi az izzadságod, a nyálad, a nedved és… a vérem.

Feltápászkodtam, odamentem a szoba sarkában álló karcsú faasztalon terpeszkedő ezüst mosdótálhoz, és törölgetni kezdtem magam az előre odakészített kendőkkel. Eleinte úgy nyomtam magamhoz a vizes szövetet, mintha húsig le akarnám dörzsölni a bőrömet, hátha az semmissé teszi az érintéseit, persze mit sem segített. Ahogy végeztem, tiszta kendőket szorítottam a lábam közé, és visszavettem a selyemruhámat, majd lehajtottam a fejem, és vártam Dracar következő parancsát.

Úgy éreztem magam, mint egy engedelmes vadászkopó, aki a jutalomfalatért bármit megtesz. És az is voltam. Egy szófogadó kiskutya, aki nem szabadulhat a gazdájától.

Mikor elkészültem, Dracar a szemében mély megvetéssel rám nézett.

– Hozd ide a jelentést az asztalomról! – Dracar néha velem olvastatta fel a hadurai beszámolóit. Többnyire arról szóltak, mennyi ellátmányt igényelnek az egyes századok, hány sebesült van, hány embert vesztettek legutóbb, hol kell erősítés a fronton. Tíz éve már, hogy elfoglalta a trónt, de a harcok még most sem értek véget teljesen. A Nyugat nem adta meg magát, még nem volt minden az övé.

Meglepődtem, amikor először erre utasított. A király rettentően paranoiás volt, minden információt, különösen, ami a háborút illeti, titokban tartott, és bár nem sok mindent kezdhettem azzal, amit megtudtam a felolvasások során, eleinte furcsa volt, hogy megengedi, hogy tudomást szerezzek a dolgokról.

Aztán amikor először olvastam egy újabb hódításáról, megértettem, miért kaptam tőle ezt a feladatot.

Öt évvel ezelőtt egy kisebb démoncsapat megtámadott és a földdel tett egyenlővé egy kis falut a nyugati határ másik oldalán. Hatszáz védtelen, ártatlan férfi, nő és gyermek halt meg, a házaikat kifosztották és felgyújtották. A hírtől elsírtam magam, mintha tőrt szúrtak volna belém. Hiszen ártatlan és védtelen embereket mészárolták le.

Hatszázan haltak meg azért, mert Dracar hatalomvágya nem ismert határokat. A könnyeim annyira feltüzelték, hogy négykézlábra parancsolt, ledobta elém a térképet, és hangosan kellett olvasnom a jelentésből a pusztításról szóló bekezdést, újra és újra, miközben ő hátulról a magáévá tett. Így biztosította be, hogy zokogjak, amíg nem végez. Azóta a jelentések számomra újabb lélektépő sebeket, neki pedig beteges előjátékot jelentettek.

Kitekertem a pergament, és csendesen leültem a lába mellé, ahol a helyem volt. Dracar felállt, szorosan megkötözte a lábamat, visszaült, majd kiadta a parancsot:

– Kezdheted.

Mély levegőt vettem, egy pillanatra behunytam a szemem, és néma imát mormoltam. Istenek, csak ne legyenek halottak!

Fenséges Királyom!

Örömmel jelentem, hogy a Vaskaput sikeresen elfoglaltuk, ezzel immár a nyugati határ teljes hosszában az irányításunk alatt áll. Emellett saját hatáskörbe vontuk Odent és Nessmarát is, így az utolsó északi átjárókat is megszereztük. Katonáid hűségesen és hősiesen harcoltak, mindössze ötvenet vesztettünk közülük, illetve hét démont, a sebesültjeink száma kilencvennégy. Odenben hat túszt ejtettünk, Nessmarában négyet, mindannyian lázadó vezetők, akiket kihallgatunk, majd a halálba küldtünk, hogy követhessék azt az ezerkétszázat, akiket már kivégeztünk a hódítás során. Egyelőre nem adták meg magukat, ellenállnak, de biztosíthatlak, hogy már nem sokáig.

Nagyságos Királyom, remélem, elégedettséggel tölt el a levelem, és reménykedhetünk jóságos segítségedben az erőfeszítéseinkért cserébe. Szükségünk lenne két új felcserre, ellátmány- és fegyverutánpótlásra, illetve néhány új szajhára. Hisz ismered a katonák természetét, végül is ők is csak emberek, a szajhák is hozzájárulnak a gyógyulásukhoz. Egy hét múlva a Harmadik Század újra készen áll, hogy csatasorba álljon. Várjuk parancsaidat. Dicsőség Dracarnak!

Oseris, a 3. század parancsnoka.

Ezer. Kétszáz. Ember. Két falu. Görcsbe rándult a gyomrom, a gyász és a düh letaglózott. Próbáltam nyelni, de a torkom kiszáradt, a szemembe könnyek gyűltek újra, de kipislogtam, mielőtt még Dracar észrevette volna.

Megöltek több száz embert, a földdel tettek egyenlővé két falut, ezek meg szajhákat akarnak? És a Vaskapu! Azon keresztül szöktek át Nyugatra azok, akik elég bátrak voltak megkockáztatni, hogy elkapják őket, miközben elhagyják a Gyarmatot. A menekülőknek semmi esélyük sem maradt a szabadságra.

Felnéztem a királyra. Behunyta szemét, és mosolygott.

– Hercegnőm, imádom, amikor az örömteli híreket a te hangodon hallom. – Felpattant a szeme, rám nézett, kiemelt egy kendőt a földön lévő vizestálból, hozzám vágta, és folytatta:

– Mosd le rólam a mocskod. Facsarja az orrom a bűzöd.

Feltérdeltem, és gyors mozdulatokkal tisztogatni kezdtem. Igyekeztem a lehető legkisebb felületen hozzáérni, és elkerülni bőrünk találkozását.