Boldizsár Ildikó

Az igazi vándorút

– részlet –

Szegedi Katalin rajzaival

© Boldizsár Ildikó, 2023
Illusztráció © Szegedi Katalin, 2023

Amália és a háromszáz év

Az első száz év gyorsan elröppent.

A második kicsit lassabban.

A harmadik éppen csak vánszorgott. Mondhatni, megállt benne az idő.

Az első száz évben felhők rohantak az égen, virágok nyíltak és hervadtak el, könnyű szellők és tomboló viharok váltották egymást. A Nap kisütött, aztán elbújt, majd újra kibukkant, s a nappalokat rendben követték az éjszakák. Aminek nőni kellett, megnőtt, aminek menni kellett, elment. Ritmusa volt a születésnek és az elmúlásnak, és ebben a ritmusban minden élőlény megtalálta a helyét.

A második száz évben változni kezdtek a dolgok. Kevesebbet sütött a Nap, és pusztítóbbak lettek a szélviharok. Lerövidültek a nappalok, és megnövekedett a sötét. A fák már nem nőttek az égig, és a virágok is kisebbek maradtak. A vizek apadni kezdtek, a hegyek kopásnak indultak. Voltak, akik már nem találtak otthont maguknak. Csak a csillagok álltak mozdulatlanul a helyükön, mosolygó égi őrök, akik a rendet vigyázták odafönt.

A harmadik száz évben egyszer csak megállt az idő. Mozdulatlanná dermedtek a falevelek, a csigák nem bújtak elő a csigaházukból, és elhallgattak a madarak. Nem ugráltak mókusok a fákon, és a kakukkfű hiába várta a méheket. Szél se rebbent. Nem volt születés, és nem volt halál.

Senki nem tudta, mi történt.

Vagy talán mégis? Aki fölnézett az égre, azt gondolhatta, hogy a hunyorgó csillagok ismerik a lassan mindent beborító mozdulatlanság okát. De a csillagok oly messze voltak, oly elérhetetlenül messze, hogy őket senki nem kérdezhette meg.

Az első száz évben Amália, a világ legszomorúbb boszorkánya, mindennap új szoknyába öltözött. Kedvére válogatott a fodros, pöttyös, csíkos, kockás és a szivárvány minden színében pompázó, pörgős, forgós, libbenő-lebbenő szoknyái közül. Ha felvette a fodrosat, és jobbra pördült benne, tavasz lett a kertben, és kivirágoztak a cseresznyefák. Ha balra pördült, az erdőbe visszatértek a költöző madarak, és építeni kezdték a fészküket. Ha pedig a boszorkánynak télvíz idején ahhoz támadt kedve, hogy egész nap mást se csináljon, csak pörögjön és forogjon, megolvadtak a befagyott vizek, és áradásnak indultak. A csíkos szoknyával nyarat varázsolt, minden csík egy-egy nyári virágot bontott, ha pedig éjszakánként kifordította a szoknyáját, jázminillat borította be a levegőt. Ha pöttyös szoknyába bújt, őszre váltott az idő, és esni kezdett a sokféle eső. Annyiféle formájú és színű esőcsepp hullott, ahány pötty ugrándozott Amália pöttyös szoknyáján. A kockás szoknyával megérkezett a tél, a szánkók mély nyomokat hagytak a ropogós hóban, és az erdőbe beköltöztek az ünnepek. Volt mulatság, ének, eszem-iszom, hóemberek kóricáltak a fák között, hógolyók puffantak a kerítésléceken, és sült alma illatát sodorta a szél.

Az első száz évben Amália csak egyszer hagyta el az erdő bal sarkát, Hold-mezőben a Kancsali utcát, hogy megkeresse a Három Vízesésen túl azt a királyfit, akivel szeretett volna átrepülni az óceánok fölött. De hiába talált rá, a királyfi a világ legszebbik királykisasszonyát választotta, és ővele maradt. Amália egyedül tért vissza a vén diófa alá, s már csak álmaiban hagyta el az otthonát. Így teltek az évek, szoknyák körforgásában, libbenő-lebbenő örömök és bánatok, a Három Vízesés felé röpülő álmok között, észrevétlenül.

A második száz év úgy kezdődött, hogy egy különös ember érkezett a kunyhójához, aki nem szerette a színeket. Fekete Világkerülő Ember volt a neve, és menekült előle minden, ami színes volt. Meséket mondtak egymásnak – Amália és Fekete Világkerülő –, s lassan megszerették egymást. Megszeretni nagyon könnyű valakit – azon még Fekete Világkerülő is elcsodálkozott, hogy mennyire –, de száz évig együtt maradni már nem annyira. Ahhoz, hogy ez sikerüljön, Amália megszerette a fekete megannyi árnyalatát, Világkerülő pedig kiszabadult az útveszejtő virág fogságából. Mindkettő sok időbe telt, de attól kezdve, hogy sikerült, száz éven keresztül Fekete Világkerülő Embert és Amáliát a soha-nem-volt-még-színek vették körül. Fekete Világkerülő nemcsak arra jött rá, hogy mit jelent feketének lenni, s mi dolga van Fekete Világkerülőként, hanem arra is, hogy miért van szükség más színekre. Amália pedig nem gondolt a királyfira, és álmai sem röpködtek többé a Három Vízesés felé. Így éltek boldogan, egymást megörvendeztetve, az erdő bal sarkában, Hold-mezőben, napra nap újabb és újabb színekkel.

A harmadik száz év azzal kezdődött, hogy a kunyhóból sorra eltünedeztek a tárgyak. Először a mákdaráló veszett el, aztán a diódarálót nem találták sehol. Hiába akarták megsütni kedvenc mákos-diós süteményüket, hogy megkínálják a Hold-mezőbe tévedőket, akik mindig pont a Kancsali utca 3. szám előtt éheztek meg, a darálók nem kerültek elő. Akkor az ezeréves mozsárral próbáltak meg diót és mákot törni, de hamarosan a mozsár is eltűnt, a mozsártörővel együtt. Eltűnt a kútból a vödör, a fésülködőasztalról a fésű, az ágy mellől az olvasószemüveg, a konyhából a fűszertartó, a kamrából a legfinomabb szilvalekvár. A legfurcsább a kedvenc zöld pöttyös bögre eltűnése volt, igaz, ez lassabban is történt. Először a bögre füle törött le, aztán megrepedezett a bögre széle, utána pedig tünedezni kezdtek a zöld pöttyök is, sorban egymás után. Egy napon aztán a zöld pötty nélküli bögre sem volt sehol. Amália ezen a reggelen jött rá, hogy valami végleg megváltozott. De hiába töprengett, nem tudta, mi az, és azt sem, hogy mit tegyen. Éjszaka kiült a kertbe, s a Holdat bámulta, amíg bele nem fájdult a szeme. Amikor visszament a kunyhóba, Fekete Világkerülő Embert sem találta ott. Mintha beleolvadt volna az éjszakába, mintha sötétté változott volna ő maga is. S hiába jött el a reggel, hiába sütött ki a Nap, Fekete Világkerülő Ember nem került elő.

Ekkor dermedtek mozdulatlanná a falevelek, ekkor húzódtak vissza csigaházukba a csigák, és ekkor hallgattak el a madarak. A szél megállt. A mókusok még éppen átértek a másik ágra, aztán nem ugráltak tovább. A méhek a kaptárban maradtak, a kakukkfüvek abbahagyták a virágzást. Még a libbenő-lebbenő szoknyák is elveszítették varázserejüket.

Amália heteken át ki sem mozdult a kertből. Úgy tűnt, mintha kővé változott volna, pedig nem ez történt. Figyelt ő, csak máshogy, mint eddig. Érteni akarta, mi történik a világban. Tudni akarta, miért nincs többé születés és halál. És csak figyelt, figyelt, figyelt, úgy, ahogyan még sohasem.

És egyszer csak – ott, a mozdulatlan kertben – rájött, hogy az idő nem magától állt meg.

Megállította valaki.

De ki?

Ki állíthatja meg az időt?

A háromszázadik év utolsó napján Amália eldöntötte, hogy végére jár a dolognak. Annyi sok éjen át fürkészte csöndben az égboltot – először magányosan, aztán később Fekete Világkerülő Ember ölelésében –, hogy megértette a csillagok miriádjainak hunyorgását. Biztos volt benne, hogy csak ők, az ég mosolygó őrei tudják, mi történt az idővel.

„A csillagokig kell eljutnom – gondolta a világ legszomorúbb boszorkánya –, bármi áron. Meg kell tudnom, ki állította meg az időt. S meg kell találnom azt, aki újból elindítja.”

Elmosolyodott, amikor hangosan kimondta: „Most kezdődik az én igazi vándorutam.”

Útnak indulás

Találkozás az utolsó Ébresztővel

Nehéz volt az útnak indulás.

Amália pontosan kilencvenkilenc éve nem hagyta el a kunyhóját. Mégpedig azért, mert nem volt oka rá. Ott volt körülötte mindenki, akit szeretett: Fekete Világkerülő Ember, a kunyhó, a kert, a pöttyös bögrék, az erdő, a fák, az állatok, no és persze a Mélyvizű Tó. El sem tudta képzelni, mi lenne velük nélküle. De azt még kevésbé tudta elképzelni, hogy ő mit csinálna nélkülük.

– Ki eteti majd az állatokat télen, a legnagyobb hidegben, amikor nem találnak élelmet maguknak? – tépelődött. – Mi lesz a virágokkal a kertben? Ki fogja begyűjteni a gyógynövényeket? És ki fogja gondozni a beteg állatokat? – aggodalmaskodott. – És mi lesz velem, ha elfáradok? Ki fog felvidítani, erőt adni, hátára venni vagy árnyékot adni? – kérdezgette magától egész álló nap. De legeslegjobban mégis attól félt, hogy mi lesz akkor, ha Fekete Világkerülő Ember egyszer csak mégis betoppan, és nem találja őt a kunyhóban… – Ki fogja megölelni, ha megérkezik? – sírta el magát.

Ilyenkor abba is hagyta a készülődést, és azt mondta a pöttyös bögréknek, hogy mégsem megy sehova, inkább a kunyhóban marad. A pöttyösbögrepöttyök táncot jártak örömükben, Amália pedig leült a kemence padkájára, és olvasni kezdett. De amikor néhány oldal után felnézett, és meglátta az erdő mozdulatlan levelű fáit és a méhekre hiába áhítozó kakukkfüveket, megint fölállt.

– Nem, ezt nem hagyhatom annyiban! Mégiscsak elindulok – kiáltotta, mire a pöttyösbögrepöttyök abbahagyták a táncolást, és sírósan bújtak össze.

Ez ment napokon keresztül. Amália hol elszánta, hol pedig meggondolta magát. Amikor egyszer megint éppen indulni akart, a csomagolással gyűlt meg a baja. Emlékezett rá, hogy az első útjára, amikor a Három Vízesés felé indult el, csak a napernyőjét, a kalapját és a csipke zsebkendőjét vitte magával, de arra már nem emlékezett, hogy miért.

– No, ezekre most biztosan nem lesz szükségem – gondolta. – Igaz, már azt sem tudom, hol találnám meg őket.

Arra is emlékezett, hogy a második útjára viszont semmit nem vitt magával. Még cipője sem volt, mezítláb rótta az utakat.

– De most mégiscsak a csillagokhoz készülődöm – morfondírozott magában. – Oda mégsem mehetek üres kézzel és mezítláb! És a pöttyös bögréimet sem hagyhatom itt! A végén még mind eltűnne…

Azzal nekiállt összeszedni mindent, ami még megmaradt a kunyhóban: becsomagolta az emlékeit, a ruháit, a virágait, a seprűit, a pöttyös bögréit, de amikor meglátta a hatalmas kupacot, reménytelenül rogyott gyékény karszékébe.

– Nem vihetek magammal ennyi mindent – látta be. – Úgyhogy mégis jobb lesz, ha itthon maradok. Különben is: még egy rendes térképem sincs.

Végül az árnyék nem bírta tovább Amália vergődését, és azt mondta neki:

– Még nézni is rossz, hogy mit művelsz, te boszorkány! Régebben nem ilyen voltál! Kitaláltál valamit, és már indultál is! Még térkép sem kellett hozzá!

– Nono! – emelte fel mutatóujját a boszorkány. – Egyáltalán nem szeretem, ha a koromat emlegetik! És tudd meg, egy boszorkány életében háromszáz év semmiség! Még csitrinek számít ezeréves korában is!

– Jól van, bocsánatot kérek! – enyhült meg az árnyék, aki pontosan tudta, hogy Amália gyenge pontjára tapintott. – De értsd meg, hogy mi, a barátaid, nagyon szeretnénk neked segíteni! Ám mire kitaláljuk, hogy miben és hogyan lehetnénk hasznodra, te hirtelen meggondolod magad, és azt mondod, nem mész sehová… Akkor mindannyian azon kezdünk fáradozni, hogy valamiképpen felvidítsuk az itthoni napjaidat, de mire nekilátnánk, már megint indulóban vagy… Mondd, mit akarsz tulajdonképpen?

Amália annyira meglepődött az árnyék kérdésén, hogy egy ideig szóhoz sem jutott. Aztán hosszan magába mélyedt, majd belenézett az árnyék szemébe, s úgy válaszolt:

– El akarok jutni a csillagokig – mondta komolyan.

– A csillagokig? Mit keresnél te egy csillagon?

Amália megint hosszan hallgatott. Az árnyék megpróbált segíteni neki:

– Csak nem Fekete Világkerülő Emberrel akarsz találkozni?

– Szívesen találkoznék vele – remegett meg Amália hangja –, de egyáltalán nem biztos, hogy Fekete Világkerülőt a csillagokon találnám meg…

– Hát akkor miért akarsz odamenni? – erősködött tovább az árnyék.

Amália még senkinek nem beszélt a tervéről, de az árnyék olyan kíváncsian hajolt felé, hogy némi töprengés után azt mondta neki:

– Meg kell tudnom, ki állította meg az időt, s vajon miért.

Most az árnyék nem tudott szóhoz jutni. Fogalma sem volt, mit mondhatna. Végül kibökte:

– Ó, értem, értem! Ahogy látom, mostanában valóban furcsa dolgok történnek az erdőben. De ha tényleg azt akarod megtudni, hogy mi ennek az oka, szerintem ne késlekedj! Lehet, hogy minden pillanat számít.

– Ne késlekedjek, ne késlekedjek! Könnyű azt mondani! De mi lesz majd veletek, ha én nem leszek itt?

– Azzal most ne törődj! Aki a csillagokba indul, az nem gondolhat arra, mi lesz majd azokkal, akik nem mehetnek vele! És különben is, egyszer már itt hagytad az erdőt, kétszer már a kertet és a kunyhót is, és akkor sem lett semmi baj – emlékeztette az árnyék. – Talán elfelejtetted?

– Nem felejtettem el, de honnan tudhatnám, hogy harmadszor is magatokra hagyhatlak benneteket?

– Hát onnan – mosolyodott el az árnyék –, hogy megígérjük neked: mindenre vigyázunk, és visszavárunk. Hazavárunk benneteket…

– Bennünket? Honnan tudod, hogy nem egyedül jövök haza? – kérdezte reménnyel a hangjában Amália. – Hiszen emlékszel, végül a Három Vízesés mellől is egyedül érkeztem vissza…

– De a mindenek útjáról már nem! – vigasztalta az árnyék. – És ha jól sejtem, megint hasonló útra indulsz!

– A mindenek útja! – csapott a homlokára Amália. – Nahát, hogy erre nem gondoltam eddig! Ha ő segít nekem, térképre sem lesz szükségem…

És már rohant is a szekrényhez. Kihuzigálta a fiókokat, ruhákat, harisnyákat, zoknikat és kalapokat ráncigált ki belőlük, és gyors egymásutánban bedobálta az utazótáskájába. Közben megállás nélkül ezt hajtogatta:

– A mindenek útja, a mindenek útja! Hogy én erre eddig nem gondoltam!

Aztán fölkapta az utazótáskát, felrántotta az ajtót, és se szó, se beszéd, azonmód kiviharzott… volna, ha a macskája eléje nem ugrik:

– Így nem lehet útnak indulni, Amália! – nyávogta.

Amália visszalépett a kunyhóba.

– Már neked is bajod van velem? Az se tetszik, ha maradok, az se, ha elmegyek! – dobta a földre a táskáját mérgesen. – Jaj, de nehéz mostanában veletek!

– Nem velünk nehéz, hanem veled – villantotta meg zöld szemét a macska. – Összevissza csinálsz mindent, nem lehet rajtad eligazodni. Így pedig soha nem találod meg a mindenek útját! Te magad mesélted, hogy a mindenek útja láthatatlan, és csak annak simul a lába alá, aki jó helyen kutat valami olyasmi után, amit elveszített.

– Ezt nem is én meséltem – biggyesztette le a száját Amália –, hanem Zöld Manó.

– Mindegy, ki mesélte – mérgelődött a macska –, a lényegen mit sem változtat. Nem indulhatsz útnak csak úgy, hűbelebalázs módjára.

Amália elnevette magát ezen a „hűbelebalázson”, és lehuppant a kemencepadkára.

– Igazad van – sóhajtotta. – Akkor mégiscsak az lesz a legjobb, ha itthon maradok.

– Már hogy lenne az a legjobb! – károgta valaki a kémény magasából. – Úton lenni sokkal jobb, mint otthon kuksolni!

– Micsoda meglepetés! – csapta össze a kezét Amália, ahogy felismerte a károgást. – A Három Fekete Madár! Holló, csóka, kormos varjú, de jókor jöttetek!

– Jókor, jókor… – dünnyögte a kormos varjú. – Ránk mindig számíthatsz!

Amália kinyitotta az ablakot, a Három Fekete Madár pedig beröppent a szobába.

– Nahát, itt semmi nem változott az elmúlt száz évben – rázta meg a csőrét a holló, miután körbenézett. – Hogy lehet ilyen unalmasan élni?

– Egyáltalán nem éltem unalmasan – tiltakozott Amália. – Sőt! Kifejezetten boldogan éltem… – görbült le a szája egy pillanatra, de aztán kiegyenesítette, és azt mondta: – Történt itt valami, ami megváltoztatta a dolgok menetét. Úgy tűnik, hogy az erdőben megállt az idő…

– Hát ezt mondom én is! – vágott a szavába a holló. – Pont olyan minden, mint száz évvel ezelőtt…

– Nem, nem úgy állt meg… – szakította félbe Amália. – És mint láthatod, Fekete Világkerülő Ember sincs itt…

– Nincs itt? Talán sétálni ment az erdőbe? – kérdezte egyszerre a Három Fekete Madár.

– Lehet, hogy tényleg sétálni ment az erdőbe… Valamikor, régen… De azóta sem jött vissza – mondta Amália, és a könnyek megállíthatatlanul potyogni kezdtek a szeméből.

– Szóval akkor megint őt kell megkeresned, mint egyszer régen? Ó, te szegény – csárogta a csóka. – Attól tartok, most nehezebb dolgod lesz…

– Miből gondolod? – fordult a csóka felé Amália. – Ha egyszer már sikerült, miért ne sikerülne másodszor is?

– Én jól ismerem Fekete Világkerülő Embert – komolyodott el a csóka –, ő sosem csinálna olyat, hogy egyszer csak szó nélkül eltűnik…

– És különben is – toldotta meg a holló –, aki egyszer kiszabadul az útveszejtő virág fogságából, azt az útveszejtő virág többé nem tudja foglyul ejteni…

– Nem is attól félek, hogy az útveszejtő virággal gyűlt meg a baja… – hajtotta le a fejét Amália.

– Nem? – csodálkozott a kormos varjú. – Hát akkor kivel?

– Nem tudom – vallotta be Amália. – Ezért akarok útra kelni. Megtudni, hogy mi történt pontosan. Mert az erdőben akkor állt meg az idő, amikor Fekete Világkerülő Ember eltűnt a kunyhóból. Bár – mi tagadás – voltak előtte is jelek, csak nem figyeltem rájuk eléggé.

A holló figyelmesen szemlélte Amáliát, jól megnézte a boszorkányt elölről, hátulról, jobbról és balról, majd intett a társainak. A Három Fekete Madár összedugta a fejét, aztán odahívták az árnyékot is. Sokáig vitatkoztak valamin, de Amália semmit nem értett a hangzavarból. Végül a holló felrepült a kemence tetejére, és így szólt Amáliához:

– Nem tudtuk eldönteni, elmondjuk-e neked, de végül úgy határoztunk, hogy meg kell tudnod az igazat. Hiába akarsz találkozni a mindenek útjával, ő nem tud segíteni neked.

Amália elsápadt.

– Miért nem?

– Hiszen magad is tudhatod! A mindenek útja olyan út, hogy aki egyszer rálép, az nem térhet le többé róla… Te pedig…

– Én pedig?

– Jaj, Amália! Az elmúlt száz évben egyszer sem gondoltál a mindenek útjára! Eszedbe sem jutott! Éjjel-nappal Fekete Világkerülővel voltál elfoglalva – mondta szelíden az árnyék.

– Nem is bántam meg! Ezek voltak a legszebb éveim! Nem cserélném el semmivel, még a mindenek útjával sem – tette csípőre a kezét Amália.

– Na, látod! Nincs is ezzel semmi baj. De a mindenek útja csak egyszer simulhat valakinek a lába alá. Most mástól kell segítséget kérned.

Amália a tenyerébe temette az arcát.

– Ugyan kitől? – kérdezte.

– Az utolsó Ébresztőembertől – válaszolta komolyan a holló.

– Az utolsó Ébresztőembertől? Hát az meg kicsoda? Sosem hallottam róla.

A holló ekkor elmesélte Amáliának, hogy régen az embereknek nem volt se ébresztőórájuk, se zsebórájuk, sőt semmiféle más órájuk sem, ami mutatta volna az időt. Akkoriban a falusi emberek kakasszóra, tehénbőgésre és harangszóra ébredtek fel, a városokban pedig ébresztőemberek járták az utcákat, akik időben fölkeltették a felnőtteket és a gyerekeket. Amikor a lámpaoltogató reggel eloltotta a lámpákat, az ébresztgetők megkezdték a munkájukat: egy hosszú bottal bekopogtak a házak ablakain, és fölébresztették a lakókat. Így senki nem késett el sehonnan. A gyerekek időben beértek az iskolába, a felnőttek meg időben elkezdhettek dolgozni.

Amáliának ez nagyon tetszett.

– És amikor a lámpagyújtogatók este meggyújtották a lámpákat, altatóemberek járták a várost? – kérdezte.

Mindenki nevetni kezdett.

– Nem, Amália, dehogyis! Amikor a lámpagyújtogatók este meggyújtották a lámpákat, a mesemondók ideje jött el.

Amália elcsodálkozott. Mind ez idáig azt hitte, hogy a mesemondók is amolyan ébresztgető emberek, és nem értette, miért pont este jött volna el az ő idejük. De nem tudta megkérdezni, mert kopogtattak az ajtón.

Amália szíve megdobbant. Csak nem Fekete Világkerülő Ember érkezett haza? Igaz, ő nem szokott kopogni…

Kinyitotta az ajtót.

Egy öregember állt a kunyhó előtt, hosszú bottal a kezében.

– Úgy hallottam, rólam beszélgettetek. Remélem, nem zavarom meg a társalgást.

– Az Ébresztőember! – kiáltottak fel egyszerre mindannyian, és kifutottak a kunyhó elé.

– Hogy kerülsz te ide? – kérdezte az árnyék.

– Mondtam már: hallottam, hogy emlegettetek. A magamfajta ébresztőemberek – vagy miként az előkelőbbek hívják magukat: a felkopogók – igen kifinomult hallással rendelkeznek. Mondhatni munkaköri kötelességünk, hogy a legkisebb zajra is felfigyeljünk. Még az ásításokat is meg kell hallanunk, különben honnan tudhatnánk, hogy sikerrel járt-e az ébresztgetés? Ha aludni hagynánk az embereket, jönnének a panaszok a sok késésről meg egyebekről…

Amália gyanakodva nézte Ébresztőembert.

– Mondd csak, Ébresztőember, mikor dolgoztál te utoljára? Én úgy tudom, hogy az emberek már régóta ébresztőórát meg mindenféle zenélő szerkezeteket használnak az ébredéshez!

Ébresztőember megköszörülte a torkát.

– Ó, van annak hetven esztendeje is – vallotta be. – De a hallásom még mindig a régi…

A csóka odaröppent Ébresztőember vállára, és szemtelenül azt kérdezte:

– És mit csináltál az elmúlt hetven évben?

Ébresztőember elkomolyodott:

– Vártam, hogy eszébe jussak valakinek – mondta kissé rosszkedvűen. – De ahogy telt-múlt az idő, megértettem, hogy nincs többé szükség rám. Az emberek már nem akarnak – vagy ami ugyanolyan érthetetlen: nem tudnak – időben ébredni. El sem tudjátok képzelni, mennyi a késés nap mint nap!

– És mihez kezdtél, amikor erre rájöttél? – érdeklődött az árnyék.

– Ó, sok mindennel próbálkoztam. Átképeztem magam lámpagyújtogatónak, mert azt hittem, fényre mindig szükségük lesz. Azt a munkát is nagyon szerettem. Ébresztgetni és fényt adni – mindkettő nekem való feladatnak látszott. De aztán a lámpagyújtogatók ideje is lejárt, és azóta végképp nem tudok mihez kezdeni.

– Lehetnél akár mesemondó is – gondolkodott el Amália. – Szerintem a mesemondók ébresztgetők és fényhozók egyszerre. Éppen itt tartottunk a beszélgetésben, amikor megérkeztél. Ismersz jó történeteket?

– Látod, pont ezt csinálom! Történeteket gyűjtök. Hetven év alatt sokfelé jártam, sok mindent hallottam, de még senki nem volt kíváncsi a történeteimre. Kezdem azt hinni, hogy ez is olyan, mint az ébresztgetés meg a lámpagyújtogatás. Fölösleges időpazarlás.

– Már hogy lenne fölösleges! – tiltakozott Amália. – Mi mindannyian nagyon szeretjük a meséket. Fekete Világkerülő Embernél pedig senki nem tudott szebben mesét hallgatni! – görbült le megint a szája.

A holló gyorsan közbekiáltott:

– És mondd csak, tudsz arról mesét mondani, hogyan lehet eljutni a csillagokig? Amália épp oda készül. Én meg azt állítottam, hogy te vagy az egyetlen, aki a segítségére lehetsz.

Ébresztőember zavartan állt egyik lábáról a másikra.

– Sajnos tévedtél. Én nem ismerem a csillagokig vezető utat – mondta.

Aztán Amáliához fordult:

– Egyáltalán miért akarnál eljutni oda? – kérdezte. – A csillagok nagyon messze vannak…

– Néhány hete szörnyű dolog történt az erdőben. Megállt az idő, én pedig elveszítettem valakit.

– Puff neki! – ejtette ki Ébresztőember a kezéből az ébresztőbotját.

– Hogy érted azt, hogy „puff neki”? – csárigolt a csóka.

– Az a helyzet, hogy én épp egy olyan helyről jövök, ahol ugyanez történt: megállt az idő, és mindenki keres valamit. Ráadásul ezen a helyen egyfolytában havazik.

– Akkor mégsem állt meg az idő – kötözködött az árnyék. – Ha egyszer egyfolytában havazik…

– Ez filozófiai kérdés – vágta el a kialakulóban lévő vitát a holló, majd a boszorkányhoz fordult: – Amália, biztos vagy te abban, hogy egészen a csillagokig kell vándorolnod e miatt az időmizéria vagy a mit tudom én milyen időbirizgáló miatt? A te korodban ez elég kockázatos vállalkozásnak tűnik. Hiszen elmúltál már háromszáz éves!

– A vándorlás nem korfüggő! – tiltakozott a kormos varjú, hogy megelőzze az Amáliából éppen újból kitörni készülő vihart. – Miért ne mehetne a csillagokig, ha egyszer annyira akar? Biztosan tudja, mi dolga van ott!

– A legtöbb mesét a csillagokról hallottam… – mondta Amália. – Például azt, hogy a csillagok a Nap és a Hold szerelméből születtek… Azt is egy csillag mesélte, hogy minden csillagon egy-egy beteljesületlen vágy lakik.

– Hm… hm… – hümmögött Ébresztőember. – Azért, mert a mesékben ilyenek vannak, még nem kellene mindjárt a csillagokra indulnod. Mi lenne, ha mindenki fogná magát, és úgy járkálná a világban, ahogy a mesékben van? Szerintem jó nagy zűrzavar keletkezne!

– Szerintem meg nem – kapcsolódott a beszélgetésbe a boszorkány macskája, aki eddig összegömbölyödve feküdt a kemencepadkán, s aki délutánra egészen pirosra változott. – Szerintem éppenséggel akkor lenne rend.

– Hogy érted ezt? – hüledezett Ébresztőember, de mielőtt a macska válaszolhatott volna, a holló közbevágott:

– Ezen ne most vitatkozzunk! Inkább hallgassuk meg végre, miért akar eljutni Amália a csillagokra, azonkívül, hogy a mesékből mindenféléket hallott róluk. Biztosan jó oka van rá!

– Igazad van, holló, jó okom van rá. Amikor Fekete Világkerülő Ember eltűnt, bejártam érte az erdőt. Felkerestem a kedvenc helyünket, hátha ott álmodozik a hársfa alatt, és megfeledkezett az idő múlásáról… Megvizsgáltam minden fűszálat, hátha felfedezem rajta a lába nyomát, megnéztem minden virágot, bokrot és falevelet, hátha megérintette őket, amikor arra járt. De semmit nem találtam. Akkor kérdezősködni kezdtem az állatok között, de senki nem látta őt. Füvetrágó Erdei Csuda sem tudott róla. A Vízikirály sem, pedig nemcsak a Mélyvizű Tavat kutatta át, hanem a tengereket és óceánokat is. Még a Madarak Királyát is megkérdeztem, aki nagyon magasra tud repülni.

– És ő sem látta? – csodálkozott a kormos varjú. – Ajaj! Akkor tényleg nagyon eltűnhetett!

– Még ő sem látta – folytatta Amália. – Arra jutottam, hogy akkor még magasabbra kell eljutnom, még annál is magasabbra, amilyen magasra a Madarak Királya tud repülni. Ott pedig már csak a csillagok vannak… Úgy képzelem, hogy ők mindent látnak, és biztosan meg tudják mondani, hol van Világkerülő. És talán azt is tudják, ki állította meg az időt.

– Mondom én, hogy nem kell emiatt rögvest a csillagokig gyalogolnod! – hajolt le az elejtett botjáért Ébresztőember. – Miért kezdenél mindjárt a legnehezebb úttal? Ahhoz edzeni kell. És különben is… Siettetni sem kell az időt. Előbb-utóbb úgyis mindannyian a csillagokban kötünk ki.

– Hogy érted azt, hogy előbb-utóbb? – kotnyeleskedett megint a csóka.

– Ez is filozófiai kérdés – hurrogta le a holló. – Egyébként pedig mindjárt éhen halok!

Amália elszégyellte magát.

– Te jó ég! Bocsánatot kérek! Még meg sem vendégeltelek benneteket!

Kiszaladt a kamrába, előszedte a legfinomabb vadkörtelekvárt – ez szerencsére még nem tűnt el –, felszeletelte a kalácsot, felbontotta a levendulaszörpöt, és gyorsan megterítette az asztalt.

– Már elfelejtettél varázsolni? – kérdezte a kormos varjú, miközben Amália sürgés-forgását figyelte. – Régebben csak csettintettél egyet, és tele lett az asztal mindenféle finomsággal.

– Már megint ez a „régebben”! – csattant föl Amália. – Nem unjátok még? A régebben régebben volt, most meg most van! – toppantott.

– Íme, a harmadik filozófiai probléma – ráncolta homlokát a holló, de aztán nem folytatta, mert Amália olyan pillantásokat lövellt felé, hogy jobbnak látta másra terelni a szót. – Kakukkfűtea nincs? – kérdezte gyorsan.

Amália elszomorodott.

– Hát épp ez a baj. Hogy nincs. A kakukkfüvek is abbahagyták a virágzást.

Szótlanul eszegették a kalácsot, és iszogatták a levendulaszörpöt, s miután mindenki jóllakott, Amália Ébresztőemberhez fordult:

– Ott tartottunk, hogy nem jó ötlet egyből a csillagokba indulni. De azt még nem mondtad el, hogy akkor mit tanácsolsz, hová induljak?

– Én ismerek valakit, aki nem a csillagokban lakik, és mégis tud neked segíteni – nézett komolyan a boszorkányra Ébresztőember.

– Igazán? – ragyogott föl Amália arca. – És ez a valaki azt is tudja, hol van Fekete Világkerülő Ember, és arra is tud válaszolni, hogy ki állította meg az időt?

– Azt nem ígérhetem, hogy mindenre tud válaszolni. Én csak azt tudom, hogy találkoznod kell vele, mielőtt a csillagok felé indulnál. Még az is lehet, hogy a Földön találod meg azt, amit a csillagokban akartál keresni.

Amália egyre izgatottabb lett.

– Hova menjek? Nagyon szépen kérlek, áruld el nekem.

– Pont oda, ahonnan én most jövök. A Rétipipitér utcába.

– Még soha nem hallottam erről az utcáról – ámuldozott Amália. – Ez az a hely, ahol megállás nélkül havazik?

– Igen. És azt hiszem, nagy szükség lenne ott rád. Bajban vannak az utca lakói. Mondtam az imént, hogy mindenki keres valamit vagy valakit.

– Egy szót sem értek az egészből – sóhajtott Amália. – Ha nagy bajban vannak, hogyan tudnának segíteni nekem? És mi tagadás, éppenséggel én is elég nagy bajban vagyok. És éppenséggel én is keresek valakit. Hogyan segíthetnék én másokon? Hogyan segíthetnénk mi egymáson?

– Elmesélem, mi történt ott – mondta Ébresztőember, és leült. – Aztán majd eldöntöd, merrefelé veszed az irányt… … …

Tartalom

Amália és a háromszáz év

Útnak indulás

Találkozás az utolsó Ébresztővel

A Rétipipitér utca

A meseládikó

Az elveszett kulcs

Keresés

Megérkezés a Rétipipitér utcába

A hetedik kulcs

Amália szoknyái

A kerekítő kő

TOFOR-FOTOR

Mese az emberről, akinek három szíve volt

A Fölfelé Kapaszkodó Patak

Az igazi vándorút

Találkozás Fekete Világkerülő Emberrel

Hazafelé. A Lefelé Kanyargó Patak meséi

Az első mesemondó

Fűzfa-nevettető

Szigetek őrzője

A szappanbuborék-készítő

Megérkezés

Búcsú a Rétipipitér utcától

Virágfülű

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Dávid Anna
Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra
Korrektor Balogh Emerencia
Reprodukció Kökény Alajos
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2023
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 376 9

Felhasznált betűtípus: Noto – SIL OFL