Impresszum

Szófia Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: szofiakiado@gmail.com

Szerkesztő: Szűcs Anna Emília
Szöveggondozó: Kütsön Nikolett
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

Borító: Keserü Piroska

© Katalin Badhofer, 2025
© Szófia Kiadó, 2025

ISBN 978-615-5738-16-6

A családomnak, amely mindig mellettem állt
…de mivel nagy részük csak németül olvasta a könyvet,
ide írom magyarul is:

Für meine Familie, die mich ständig unterstützt hat
…obwohl sie mein Buch nur in deutscher Sprache lesen konnte.

1. Felvétel

Prof. Osterwald

Vége a főorvosok reggeli megbeszélésének. Ahogy naponta mindig, most is átnéztünk néhány komplikált esetet. Ezen kívül megbeszéltük még az orvosi személyzet tervezett kibővítését is. Három státuszt is kiírtunk, elsősorban a sebészeten van nagy szükség több orvosra, mióta Dr. Protes végképp a szív- és érsebészetre koncentrál, és szeretne felépíteni egy új osztályt.

Dr. Bonisch rögtön búcsúzik, a műtőbe kell mennie. Dr. Protes, Dr. Resch és én még kicsit tanakodunk a tárgyaló előtt, amikor a sürgősségi felvétel irányából hirtelen szokatlan felfordulásra leszünk figyelmesek. A St. Josef Klinikumban nem szoktak az orvosok és ápolók kiabálni, még a legkritikusabb esetekben sem, de ez egyértelműen Martha nővér hangja, összetéveszthetetlen.

A sürgősségi felé indulunk, ahol egy olyan jelenet játszódik, amit az első percben nem tudok értelmezni. Martha nővér dühöngve áll a folyosón, vörös a képe, hadonászik, és egy fiatalemberhez hajolgat le, aki a bejárat közelében, a padlón kuporog. Csak mikor közelebb érünk, akkor veszem észre, hogy a székeken egy fiatal, terhes nő is hever. Az ismeretlen épp egy sztetoszkóppal vizsgálja a hasát.

Mi a csoda történik itt, kérdezem Marthát. Professzor úr, ez hallatlan! Ez a férfi behozza ide ezt a fiatalasszonyt, és amikor hozzájuk lépek, hogy megkérdezzem, mi járatban vannak, egyszerűen elveszi tőlem a sztetoszkópot, amit Dr. Rüsternek akartam vinni, és elkezdi a nőt vizsgálgatni! Ilyet… Martha magán kívül van, én is meg vagyok döbbenve, a két kolléga kérdő pillantásokat vet egymásra. És ebben a pillanatban feltekint rám a fiatalember, akit eddig semmi nem hozott ki a sodrából.

A beteg a terhesség harminchetedik hetében jár, gyenge hasgörcsök miatt igyekezett az ambulanciára, de itt az ajtó előtt hirtelen elszédült, és erős fájdalmai lettek. A magzat szívhangjai gyengék és rendszertelenek, sürgősen világra kellene segíteni. A hangja tökéletesen nyugodt és tiszta, a világosszürke szemek izgalom nélkül, egyenesen rám tekintenek. Pontosan látszik, hogy tudja, miről beszél. Ismeri a hölgyet? Nem, véletlenül akadt vele össze itt az ajtó előtt, és elkapta, amikor megszédült. Martha nővér, vigye a beteget azonnal a kettesbe, és hívja hozzá Dr. Klimovát. Ő alighanem még a tárgyalóban van, legalábbis az előbb még ott láttam.

És most Önhöz, uram. Ki az ördög maga, és hogy jön ahhoz, hogy a klinikámon vizsgálatokba kezdjen? A fiatalember időközben már felállt. Elég magas, karcsú, atlétikus testalkatú, a harmincas évei elején járhat, nagyon jóképű, sötét hajjal, világos szemekkel. Dr. Niklas Ehrendként mutatkozik be; de hisz ezt a nevet ismerem! Nem Önnek van nálam mindjárt időpontja? Igen, bólint, azért van itt. Na, hát már be is mutatkozott… Hogy miért és hogyan, azt majd később az irodámban elmesélheti. Második emelet, balra végig a folyosón, utána át az üvegajtón. Tíz perc múlva találkozunk.

Dr. Roland Resch

Hát ez meg mi volt? Azt hittem, a főnök atomjaira szedi ezt a ficsúrt, de egész könyörületes volt vele. Professzor úr, ismeri ezt az embert? Nem, de Dr. Bonisch ajánlotta be neki, feleli. Kathrin ajánlotta? Mint micsodát? Mint jelentkezőt az egyik új állásra, közli velünk a prof. Ez egy munkahelyre pályázik itt, és máris ilyen lehetetlenül viselkedik??? riposztolok azonnal. Mindjárt meglátjuk, mennyire volt lehetetlen, mondja tűnődve a professzor, és bemegy a kettes vizsgálóba. Mi persze követjük; Anton Protes éppoly kíváncsi, mint én.

Dr. Klimova, a nőgyógyászati osztály főorvosnője éppen végzett a beteg vizsgálatával: a telefonon lóg, épp egy sürgősségi császármetszést jelent be. Nincs vesztegetni való időnk, veti oda nekünk, és elviharzik. Tehát igaza volt a ficsúrnak…

Niklas

Szép kis slamasztika! Nem tudom, hogyan fogadja majd Osterwald professzor a beavatkozásomat, de mi mást tehettem volna? Az előjelek annyira nyilvánvalóak voltak, és egy vészhelyzet, az vészhelyzet. Magyarázatot kell majd adnom neki.

Miközben végigmegyek a klinikán, körülnézek. A St. Josef főépülete egy régebbi építmény, amelyet azonban két irányban meglehetősen korszerűen kibővítettek, ezt légifelvételeken láttam. Itt, a klinika középpontjában viszonylag szűkek a folyosók, jobbra és balra sok ajtó nyílik; az eredetileg nagy kórtermeket valószínűleg kisebb szobákká alakították át. A nővérszoba, ami előtt elhaladok, szintén nem mondható tágasnak. A második emeleten van a nőgyógyászat, az elsőn a belgyógyászat volt. A sebészet és a műtők alighanem az egyik új szárnyban lehetnek.

Szóval át az üvegajtón. Rövid folyosó, csak három ajtóval. „Gazdasági igazgatóság” áll az egyiken, „Klinikaigazgató” a másikon, a harmadikat WC-ként jelölték meg. Az irodák ajtaja előtt két-két szék áll. Ránézek az órámra, még körülbelül öt perc van az időpontomig, tehát leülök.

Kathrin meggyőzött, hogy pályázzak itt meg egy állást. Az újonnan megtalált nővérem láthatólag a közelében akar tartani engem, nekem meg pillanatnyilag mindegy, hol tartózkodom. Nem, ez nem stimmel. Nekem is jól jön, ha itt maradhatok Lipcsében, ahol legalább valami családszerű hozzátartozóim vannak. Egyelőre Kathrinnál lakom, de ez persze nem maradhat így. Amint találtam állást, saját lakást keresek, nem szeretnék az agyára menni.

Jön Osterwald professzor. Tiszteletet parancsoló férfi, bár nem túl magas, de kompetencia és tekintély sugárzik róla. Már huszonnégy éve igazgatja ezt a klinikát, nem fiatal, hetven körüli. Kathrin úgy véli, kiváló ortopéd sebész, jó főnök is, bár néha kolerikus tud lenni. Nos, lássuk hát, hogy azonnal ledorongol-e…

Jöjjön csak be mindjárt, hív magához. Átmegyünk az előszobán, ahol a titkárnője ül. Nem mutat be neki, csak azt kéri, hogy most ne zavarják, aztán követem őt az irodájába. Helyet mutat nekem az íróasztala előtt, szembe ül velem. Szúrós tekintet irányul rám; a képe komoly és zárkózott, kiismerhetetlen. Hallgat. Én is. Olyan ez, mint egy vetélkedő: ki bírja tovább?

Prof. Osterwald

Világosszürke szemek, nyugodt, állhatatos tekintet. Nem idegbajos, ez már biztos. Gyakorlatilag mozdulatlanul ül, a keze az ölében nyugszik; az ujjait nézem. Valamit mondott róluk Kathrin… Igen, feltűnően hosszú, vékony ujjai vannak, ideális sebészkezek.

Szóval, kolléga úr, Önnek igaza volt. A hölgy, akit idehozott, már a műtőben van, még az is könnyen meglehet, hogy már anya. Mégis szeretném tudni, hogy jutott eszébe a mi sürgősségi osztályunkon megvizsgálni egy beteget? Ezt idegen orvosok nem szokták megtenni…

Ez neki is világos, feleli, és elnézést kér az általa okozott felfordulásért, de minden jel arra mutatott, hogy az eset nem tűr halasztást, és a sürgősségi bejelentkező ablakánál épp nem volt személyzet. Hoppá, ha ez igaz, akkor ez a klinika hibája… Na jó, hagyjuk ezt. Ön tehát orvosi pozícióra pályázik nálunk? Dr. Bonisch azt mondta, kiváló képesítései vannak. Fel tudná nekem röviden vázolni az eddigi pályáját?

Amit ezután hallok, valóban lenyűgöző. Érettségi és orvosi egyetem Hamburgban, mindkettő kitűnő eredménnyel és a lehető legrövidebb idő alatt. Aztán dupla szakorvosképzés Hannoverben, már az első évben ledoktorálva summa cum laude. Szakorvosi vizsgák általános sebészetből és nőgyógyászatból, emellett a komplett MIC-képzés a legmagasabb, III-as fokig, teljesítve az USA-ban. Továbbképzések a szülés előtti diagnosztika és a csecsemősebészet terén. Osztályos orvos a hannoveri Siloah Klinikum nőgyógyászatán.

Dr. Ehrend igen szabatosan, igen világosan, igen tárgyilagosan beszél; átnyújt nekem egy teljes pályázati mappát a bizonyítványaival és egy részletes műtétjegyzékkel. Koncentráltnak, de érzelemmentesnek tűnik. Szeretném, ha kissé megnyílna.

Régóta ismeri már Dr. Bonischt? Körülbelül két hete, hangzik a válasz, amihez nem fűz további magyarázatot. Miért akar Hannoverből Lipcsébe jönni? Ennek privát okai vannak, feleli ugyanolyan röviden. És mi késztette arra, hogy pont nálunk nyújtson be álláspályázatot? Kathrin elárulta neki, hogy itt mind a sebészeten, mind a nőgyógyászaton lesznek új állások, azon kívül nagyon jó híre van a St. Josef Klinikumnak, mondja. Nyíltan és elfogulatlanul beszél, ám egy szóval sem mond többet, mint szükséges.

Jó, át fogom olvasni az anyagát. Körülnézhet a klinikán, ha akar; szívesen a rendelkezésére bocsátok egy kolléganőt, aki körbevezeti. Igen? Wax asszony, kérem hívja fel Presser kisasszonyt; ha jól tudom, épp a sebészeti osztályon tevékenykedik. Presser doktornő az egyik rezidensünk, Dr. Ehrend. Rövidesen jelentkezem majd Önnél. Az elérhetőségei megtalálhatók a mappájában, ugye? Hát persze. Már itt is van Presser doktornő!

Ilse Presser

A főnök bemutat minket egymásnak, és megkér, hogy mutassam meg a kollégának a klinikát, mert egy állásra pályázik nálunk. Amikor kezet nyújtok neki, kis időre eláll a lélegzetem. Micsoda hihetetlenül jóképű pasi! Amikor a nőgyógyászaton megyünk keresztül, megkér, érdeklődjem meg, hogy a nemrég beszállított betegnél a vészcsászár befejeződött-e már, és minden rendben van-e. Az osztályos nővér mindkét kérdésre igenlő választ ad. Mire a kolléga azt kéri, hogy hadd nézhessen be a beteghez. Rokona vagy ismerőse Önnek? Egyik sem. Akkor nem is tudom, tulajdonképpen nem szoktunk idegeneket engedni a betegeinkhez…

Dr. Ehrend rám mosolyog, ettől megint kihagy kissé a légzésem. Ő hozta be a hölgyet, meg is vizsgálta, szóval nem idegen, különben is nőgyógyász, ne aggódjak. Oké, akkor ez valószínűleg rendben lesz. Megkérdezem a szobaszámot, odavezetem, majd követem a betegágyig. A fiatal nő tényleg örül a jövetelének, ő meg olyan gyengéden és barátságosan bánik vele, hogy csak csodálni tudom. A beteg még mindig izgatott, félti a gyerekét, hiszen túl korán kellett világra hoznia. Ő pedig nyugtatgatja, elmagyarázza, hogy egy harminchetedik hetes magzat már teljesen életképes, és biztosítja, hogy ő és a gyermeke itt a legjobb kezekben vannak. Azt is megígéri, hogy holnap újra meglátogatja majd.

Ezek után megmutatom neki a vizsgálókat, az orvosi szobát, majd a sebészetre viszem, ami az új szárnyban található, és ezért modernebb és tágasabb. Végül azzal mond köszönetet, hogy reméli, nemsokára találkozunk, amennyiben megkapja az állást. Ezt én is nagyon remélem…

Kathrin

A gerincműtét Dr. Mohrral jó sokáig tartott. Amikor a sebészet orvosi szobájába lépek, Roland már vár. Mondd csak, Kathrin, az öcsédet nem Ehrendnek hívják? De igen, Dr. Niklas Ehrend, miért? Mert itt volt reggel, és jó nagy felfordulást okozott, válaszolja.

Niklasnak ma volt egy időpontja a professzorhoz, ezt a kollégáknak nem meséltem el. Roland tud a létezéséről, de hogy nálunk akar dolgozni, azt eddig nem tudta. Miféle felfordulásról beszélsz? Roland tudósít az eseményekről, amelyeket a professzorral együtt élt át. Ó, igen, ezt élénken el tudom képzelni! Még nem ismerem túl régen a féltestvéremet, de hosszú órákon át beszélgettünk, és ez pont ilyen jellemre utalt: gyors, határozott, hatékony, és tekintet nélkül bármiféle következményre kizárólag a beteg érdekében cselekvő. Csudi, és igaza lett? Hogyne, a vészcsászárt már rég elvégezték, mondja Roland.

Tényleg állásra pályázik az öcséd nálunk, kérdezi aztán. Igen, de kérlek, ezt egyelőre ne terjeszd! Tudod, még nem is írták ki őket hivatalosan, és nem szeretném, ha protekciósnak tűnne. Gondolod, hogy a főnök ez után a botrány után egyáltalán számításba veszi? Nemigen komálja a szabályszegést… Nos, Dr. Ehrendnek végül is igaza volt, mondja Roland. Tulajdonképpen nem lehet hibáztatni azért, mert segíteni akart. De micsoda egy jéghideg alak, hihetetlen! Ó, ne hagyd magad félrevezetni, egyáltalán nem az. Tartózkodó és csendes, eléggé szófukar, de igenis vannak érzelmei. Pont ezért van itt. Az érzelmei miatt, kérdezi Roland értetlenül. Igen, pontosan, de erről nem beszélhetek, ez magánügy.

Niklas

Kathrin tegnap végtelenül hosszú ideig faggatott, hogy is történt a vészcsászár, hogy reagált Osterwald professzor, mik a benyomásaim róla és a klinikáról, vajon felvesznek-e. Istenem, hisz magam sem tudom! Majd kiderül…

Most először is meglátogatom Wiesner asszonyt, az ifjú anyát. Ez alkalommal senki sem kérdezi meg, hová megyek; simán beléphetek a szobájába. A kisfia is éppen mellette fekszik, és szánalmasan bőg. Így megy ez egész idő alatt, panaszkodik az anyuka, nem hagyja abba. Megpróbálta megszoptatni? Persze, szopott is egy kicsit, de aztán megint csak rákezdte, meséli. Itt volt már a gyerekorvos? Dél körül jön, azt mondták. Megnézhetem a kicsit?

A matracra fektetem a kissrácot, és óvatosan végigtapogatom az apró testet. Amikor a hasa aljához érek, félreérthetetlenül felordít. Wiesner asszony, kérem, nyomja meg a nővérhívót! De miért, kérdezi rémülten. A fiát ultrahanggal kell megvizsgálni, éspedig azonnal!

Bejön az ápolónő, de nem akarja elhinni, hogy sürgős szükség van orvosra. Bébik szoktak sírni, az ifjú apák meg sokszor túl aggodalmasak, mondja nekem terapeuta-hangvétellel. Nem az apa vagyok, hanem orvos! Most pedig hívjon egy neonatológust, vagy hozzon ide nekem egy ultrahangkészüléket, de sürgősen! Akárhogy is, végül betol a szobába egy gépet, de riadót is fújhatott, mert még a vizsgálat közben két orvos lép a szobába. Nincs időm foglalkozni velük; minden figyelmem a kisfiúra irányul. Mit művel maga itt, kérdezi az egyik elég ingerülten. Azt csinálom, amit már rég el kellett volna végezni: egy újszülött-vizsgálatot! Ennek a gyereknek lágyéksérve van, a bél már kitüremkedett, és ha ezt nem hozzák rendbe azonnal… Köszönöm, tisztában vagyok a következményekkel, mondja a magas. Most ránézek. Jól megtermett férfi, a negyvenes évei közepén járhat, igen öntudatos benyomást kelt. A csecsemőt azonnal műteni kell! Ránéz az ultrahangképre, és biccent. Igen, gondoskodunk róla, feleli, majd odaint a rezidensnek, aki a gurulós kiságyba helyezi a bébit, és kiviszi. Az orvos röviden elmagyarázza a kismamának, mi most a teendő. Ő segélykérően néz rám; csak bólintok. Nem lehetne, hogy Ön…, kérdezi. Sajnálom, azt nem lehet. Nem tehetem, nem dolgozom itt… De itt maradok Ön mellett, ameddig akarja.

Dr. Anton Protes

Amikor a nőgyógyászat a segítségemet kérte, természetesen azonnal jöttem. Nálunk sajnos nincs újszülött-sebészet; a kritikus eseteket általában Drezdába küldjük. Ám ez sürgős sebészeti problémának tűnt… És az is, de hogy oldjam meg? Természetesen tudom, mit kéne csinálni, de ilyen pici babát még soha nem műtöttem! A lágyéksérv mindig egy technikailag bonyolult műtét; egy újszülöttnél méghozzá mikrosebészet.

Megkérem a műtősnőt, hogy hívja fel a nőgyógyászatot. Itt van még Wiesner asszony látogatója, beszélhetnék vele? Ugye, maga megpályázott itt nálunk egy orvosi állást? Ma reggel közölte ezt velünk a professzor, megmutatta a pályázati anyagát is. Mint láttam, magának van tapasztalata a csecsemősebészet terén. Hajlandó volna megműteni a bébi sérvét? Rendben, akkor várom a műtőben. Nem, a kicsit még nem altattuk el; én is tudom, hogy a lehető legrövidebbre kell fogni az időt.

Prof. Osterwald

Hát ez mindennek a teteje! Ez a fickó már megint megsértett minden szabályt, és még igaza is volt vele. Méghozzá Dr. Protes, aki ritkán ismeri el mások érdemeit, agyba-főbe dicsérte. Főleg a sebészi képességeiről áradozott: a körültekintését, a nyugalmát, az ügyességét és precizitását emlegette.

Szóval Niklas Ehrendnek köszönhetően sikerült kétszer egymás után kritikus szituációkat megoldanunk. Mind elméletben, mind gyakorlatban kitűnő orvosnak bizonyult. Semmi ok nincs rá, hogy elutasítsuk. Sőt, a St. Josef Klinikum örülhet, ha megkaparintja.

Niklas

A műtét után még egyszer bementem a kismamához, hogy megnyugtassam, most már minden rendben lesz. Már épp indultam volna, amikor a professzor kéretett. A titkárnője bevezet az irodába, ahol a professzoron kívül egy elegánsan öltözött középkorú hölgy is ül. Mint kiderül, ő a gazdasági igazgató, Patrizia Moser.

Osterwald professzor kertelés nélkül a lényegre tér. Nem helyesli ugyan az öntörvényűségemet, de a képességeim meggyőzték. Ezért hajlandó engem egyelőre három hónap próbaidőre felvenni. A sebészeten és a nőgyógyászaton kíván foglalkoztatni a jövő héttől kezdve.

Moser asszony átnyújtja nekem az aláírandó szerződést. A szerződési feltételek nem különösebben előnyösek, amit szóvá is teszek. Ez egy standard próbaidő-szerződés, válaszolja hűvösen. Amennyiben véglegesítjük, utána egy állandó állásszerződésre kerül sor, annak a feltételeiről természetesen majd tárgyalunk. Tehát aláírom, és ezzel a lipcsei St. Josef Klinikum dolgozója lettem. Ez gyorsan ment…

Dr. Olga Klimova

Hétfő, reggeli értekezlet. Elég kíváncsian várom, ma bemutatják nekünk az új kollégát. Dr. Resch és Dr. Protes már megismerkedtek vele, és érdekes dolgokat meséltek róla. Mivel többek között az én osztályomon, a nőgyógyászaton is fog dolgozni, különösen kíváncsi vagyok rá.

Osterwald professzorral együtt egy nagyon jó kiállású férfi lép a terembe. A főnök bemutatja nekünk Dr. Niklas Ehrendet, a sebészet és a nőgyógyászat szakorvosát, és ecseteli, hogy milyen beosztásban fog dolgozni nálunk. Ő mindeközben tökéletesen nyugodtan áll ott, világos pillantását végigfuttatja rajtunk, mintha felmérne bennünket, miközben részünkről mindenki őt méregeti. Kivéve Dr. Protest, aki barátságosan odabiccent neki; ezt ő alig észrevehetően viszonozza. Kathrin Bonisch kurtán rámosolyog, ami szintén futó viszonzásra talál.

A végén megkér minket a prof, hogy legyünk Dr. Ehrend segítségére, amíg belejön az itteni rutinba, hisz minden klinikán mások a munkamenetek és a szokások. Aztán átadja neki a szót. Tiszta, jól érthető hangon köszöni meg a bizalmat és fejezi ki a reményét a jó együttműködésre; ennél többet nem mond. Egy biccentéssel búcsúzik, majd elhagyja a termet. A főorvosok reggeli értekezlete ezzel elkezdődik.

Kathrin

Niklas már egy hónapja dolgozik nálunk; jól beleszokott. Hihetetlen sebességgel tanulta meg a helyi szokásokat, már egy hét után ismert minden utat és a legtöbb munkatárs nevét. Ez persze elsősorban a sebészetre és a nőgyógyászatra érvényes, ami létszámát tekintve két nagy osztály. Többször voltam vele a műtőben. Az összes főorvos, maga a prof is próbára tette; beosztották asszisztálni, aztán átengedték neki a műtétet, hogy lássák, mit tud. Niklas mindezt kis mosollyal vette tudomásul, aztán megmutatta nekik, amit látni akartak. Be kell vallanom, én is rá figyeltem, amíg az altatás nem igényelte a teljes figyelmemet. Nekünk itt igazán jó sebészeink vannak, de Niklas semmilyen szempontból sem marad el tőlük. Biztos kezű, tiszta gondolkodású, precíz, nyugodt, gyors, tökéletesen koncentrált – mi több kéne ennél? Endoszkópos beavatkozásoknál még sosem láttam nála jobbat. Nos, nincs is nálunk másik orvosnak MIC III-as minősítése.

Ámde létezik egy másik élet is a munka mellett, és Niklas el fog hagyni minket. Ami azt jelenti, hogy kibérelt egy saját kis lakást a klinika közelében. Hat hétig lakott a vendégszobámban, és kiválóan kijöttünk egymással. Hanna, a négyéves kislányom, imádja. Valahogy nekem is hiányozni fog a kisöcsém. Hát nem vicces? Az ember majd’ negyven évig egykeként él, aztán egyszer csak felbukkan az öccse, akinek a létezéséről sem tudott mindaddig – mint ahogy ő sem az övéről –, és hat hét múlva alig tud tőle megválni!

Niklas megígérte, hogy a jövőben is törődni fog Hannával. A kicsi teljesen belebolondult; Niklas amolyan pótapa lett számára. Hisz soha nem volt apja; Hanna egy rövid, nagyon boldogtalan kapcsolat gyümölcse. Niklas olyasmit tud nyújtani neki, amire én képtelen vagyok: ő rendkívül mozgékony, és Hanna is az. Én legfeljebb úszni megyek a lányommal, de Niklas biciklizik, görkorcsolyázik, labdázik, tollasozik vagy frizbizik vele; órákig képes rohangálni anélkül, hogy kimerülne. Az alatt a két hét alatt, amíg még nem dolgozott, mindennap érte ment az óvodába, aztán a parkban kitombolták magukat. Azt mondta nekem, jól megérti Hannát, mert ő maga is apa nélkül nőtt fel. Hát igen, az anyja apám elhagyott szeretője volt…

Neki sincs most Hannán és rajtam kívül senkije. Senkit nem ismer Lipcsében, nem is barátkozós típus, rendkívül zárkózott, a klinikán egyetlen privát szót sem szól, még hozzám sem. Nem tudom, tudatában van-e annak, mekkora feltűnést keltett a fiatal, nőnemű személyzet köreiben, de egyetlenegyszer sem vettem észre, hogy bármelyikükre akár egy hosszabb pillantást is vetett volna. Megértem, hogy pillanatnyilag semmi kedve egy kapcsolatba bonyolódni, miután a felesége megcsalta.

Nemrég említett egy gyerekkori barátnőt, aki Erfurtban dolgozik, a Helios Klinikumban. Erfurt nincs messze, Niklas, hívd már fel! Talán, felelte, most, hogy van munkája és lakása, könnyebb lesz.

Leyla

Munka után épp az iskola felé haladok, megyek Zoéért a napközibe. Jövőre, ha már gimnáziumba jár, talán már magára lehet hagyni délutánonként, bár… Egyszer csak csöng a telefonom. Amikor vezetek, sosem nézem, ki hív, csak felveszem a kihangosítón keresztül. Shabani, tessék? Halló, Leyla! Ez Niklas hangja, olyan rég nem hallottam! Ó, haver, de örülök neked! Egy örökkévalóság óta nem beszéltünk! Igaz, csak ennyit mond. Némi habozást hallok a hangjában; valami nincs rendben. Hogy vagytok, hangzik az elmaradhatatlan kérdés. Köszi, nagyszerűen, minden rendben, épp Zoéért megyek. És nálad? Csend. Niklas, légy szíves, beszélj már!

Niklas a legeslegjobb barátom, olyan, mintha a testvérem lenne, jobban ismerem, mint önmagamat. Tízéves korunk óta akkor is elválaszthatatlanok voltunk, amikor különböző városokban éltünk, de a sors mindig újra összehozott minket. Most felhív több heti hallgatás – ami bevallom, rajtam is múlt – után, és hallgat a telefonban? Itt valami nagyon nagy szarság lehet!

Lipcsében vagyok, nyögi ki hosszú csend után. Szuper, az egész közel van! Meddig maradsz, eljössz meglátogatni, vagy jöjjek én át? Ott marad egy darabig, biztosít, és szombaton ráérne. Oké, nagyszerű, akkor műszakot cserélek, mikor tudsz ideérni? Tíz körül, ha megfelel. Hogyne felelne meg! Zoét kiadom felvigyázásra valamelyik osztálytársa szüleinek, mi ketten meg nyakunkba vesszük a várost, mit gondolsz? Csodálatos. Hallom a hangján, hogy mosolyog; az igyekezetem szórakoztatja. Mit keresel te egyáltalán Lipcsében, megint valami továbbképzés? Olyasmi, feleli, de ezt szívesebben mondaná el személyesen. Ez már megint nem hangzik jól… Szombatig kifúrja az oldalamat a kíváncsiság. Mégis annyira örülök, hogy viszontláthatom!

Szombat, az erfurti főpályaudvar. 10:12-kor érkezik a lipcsei vonat. Amikor megpillantom Niklast, repülök felé. Összeölelkezünk, ő kissé felemel, mint mindig; jóval magasabb nálam. Gyere, bemegyünk a belvárosba! Ismered Erfurtot? Nem igazán; még gyerekkorában volt itt egyszer három napig, mondja. El van ragadtatva a középkori óvárostól, de azért máshol járnak a gondolatai. Valamit mondani akar nekem, érzem. Oké, most veszünk valami kínai kaját elvitelre, vagy hasonlót, és elmegyünk hozzám!

Nehezen indul a beszélgetés, de egyszer csak kitör belőle a mondanivaló. Leyla, Ute megcsalt, elhagytam, most Lipcsében élek és a St. Josef Klinikumban dolgozom, hadarja el egy szuszra. Álljunk meg, lassabban! Én még ott tartok, hogy amikor anyukád belehalt abba az autóbalesetbe, te a hagyatéka rendezésekor jöttél rá, ki is volt az igazi apád. Ő élt Lipcsében, nem igaz? Igen, pontosan. Őt akarta megkeresni, amikor Hannoverben otthagyott csapot-papot, de csak a féltestvérét találta már meg. Dr. Kathrin Bonisch főorvos a St. Josefban, és egy hónapja Niklas is ott dolgozik. Egy hónapja?! Mióta vagy te már Lipcsében?! Szeptember közepe óta, vallja be halkan.

Olyan düh fog el, hogy csak levegőért kapkodok. Az istenfáját, ezt én miért csak most tudom meg?! Miért nem jöttél azonnal hozzám? Niklas lesüti a szemét; számított a letolásra. Annyira kétségbeesett és tanácstalan volt, mondja; maga sem tudta, mit tegyen, mit akarna. Az első impulzusát követte. Na és Ute? Elváltatok, vagy mi? Őt utoljára az ágyban látta a legjobb barátjával, tudósít Niklas; most olyan hideg a hangja, mint a sarki jég. Nincs is szándékában egyhamar viszontlátni. Hát ő nem próbált meg elérni téged? Dehogynem, de letiltotta a számát, és minden más telefonszámot is, amin át utolérhette volna. A hannoveri Siloah Klinikával már rendezte az ügyeit, velük e-mailben értekezik, Ute leveleit meg olvasatlanul törölte. Nem akarja sem látni, sem hallani, sem tudni róla.

Jóságos ég, ember, ez így nem megy! Házasok vagytok, közös tulajdonotok van Hannoverben, ezt mind valahogy intézni kell! Ennek tudatában van, de nem most. Most még nem! A szemébe nézek; tele van fájdalommal, szerelmi csalódással, sértett büszkeséggel. Ute az első szerelme volt, élete nagy szerelme. Ki tudja, meddig fog tartani, míg túlteszi magát rajta…

2. Ünnepek

Dr. Resch

Nyakunkon a karácsony; ez a klinikán két, minden évben ismétlődő feladatot jelent. Először is, a dolgozók karácsonyi ünnepélyének megszervezését, amely mindig egy egész napig tart, hogy mindenki, aki szeretne, valamikor részt vehessen rajta. Ez a gazdasági igazgatónő, Moser asszony feladata, de még ő is képtelen minden igénynek eleget tenni… Másodszor az ünnepi szolgálatok beosztását. Orvosi, ápoló, szak- és segédszemélyzetnek mindig rendelkezésre kell állnia, az igazságosságra is ügyelni kell. Idén az én feladatom az orvosok beosztása; évente váltjuk egymást, hogy ne mindig ugyanaz a főorvos legyen a hunyó. Ilyenkor sokat segít, ha egy kolléga önként jelentkezik ügyeletre, ami elég ritkán fordul elő.

Ma Niklas Ehrend kopog be hozzám, és pontosan ezt teszi. Közli, hogy ő szívesen vállal akár minden ünnepnapon műszakot, felváltva a sebészeten és a nőgyógyászaton. Ez nagyszerű, kolléga úr, de Kathrin valószínűleg szívesen ünnepelne valamikor Önnel! Arra bizonyára adódik majd alkalom, hisz nincs szándékában hetvenkét órás állandó szolgálatot teljesíteni, feleli mosolyogva. Ekkor eszembe jut valami. Már régen kíváncsi lennék erre az emberre, de eddig nem sikerült közelebb kerülnöm hozzá. Mindig udvarias és barátságos, de tartja a távolságot. Talán most?

Bizonyára tudja, hogy a nővére, Dr. Protes meg én évek óta jó barátságban vagyunk. December 26-ára meghívtam őket magunkhoz vacsorára. Nem szeretne szintén eljönni? Szívesen látnánk! Akkor ennek megfelelően osztanám be… Elgondolkodó arccal néz rám; mérlegeli a választ. Orvosként határozottan és gyorsan cselekszik, egyébként inkább megfontoltnak tűnik. Köszöni szépen a kedves invitálást, de nem szeretné megzavarni a baráti kört, mondja aztán. Ennek ellenére hálás lenne a megfelelő beosztásért, mert akkor vigyázhatna Hannára, Kathrinnak nem kéne bébiszittert fogadnia. Jó, ahogy gondolja. Tényleg nem egyszerű ezzel a sráccal kapcsolatot kiépíteni!

Benjamin Rüster

Műszak után átmegyek a dolgozók karácsonyi összejövetelére. Miriam Bolt, a rezidenstársnőm is velem jön. Útközben találkozunk Ilse Presserrel, aki a sebészeten rezidens, míg mi a nőgyógyászaton dolgozunk. A nagy konferenciateremben, ahol az ünneplés zajlik, éppen elég sokan vannak; ilyenkor minden osztályon műszakváltás van. Egyesek még szolgálat előtt ugrottak be, és éppen búcsúznak, mások, mint mi is, a műszakjuk végeztével jönnek. Itt ilyenkor tarka forgatag alakul ki, ezért is ennyire kedveltek ezek az ünnepségek.

Ilse két ápolónőhöz csapódik, Judith az egyik, Araya, a thai lány a másik; velük nagyon jóban van. Mivel nekem Araya nagyon tetszik, én is odamegyek. Miriamot inkább egy orvoscsoport vonzza, sejtem is, hogy miért. Ebben a csoportban álldogál új szakorvosunk, Dr. Ehrend is. Miriam minden alkalommal hatalmas őzikeszemekkel bámul utána, amikor elmegy mellette… Ám most itt áll terítéken, Dr. Klimovával és Dr. Mohrral beszélget; talán adódik Miriam számára egy lehetőség?

Ilse és a két nővér is Miriamot figyeli. Ilse éles megjegyzéseket tesz rá, hogy milyen undorítóan és feltűnően fut Dr. Ehrend után. Ez nem is igaz; nyilvánvalóan a féltékenység beszél belőle. Araya azt mondja, ő jól megérti Miriamot; Niklas Ehrend rendkívül vonzó pasi, és brilliáns orvos. Na, halló?! Csak nem a vetélytársam lesz?

Miriam Bolt

Dr. Klimova barátságosan üdvözöl engem. Ő a mentorom, most a harmadik évemet végzem a nőgyógyászaton. A házában valami technikai probléma akadt, erről mesél éppen a kollégáknak. Tegnap jelentkezett, és az ünnepek előtt már nem tudják megjavítani, mert hiányoznak a pótalkatrészek. Humorral viseli a helyzetet, nem túlzottan mérges, és nem is kétségbeesett. Dr. Mohr jótanácsokat ad, Dr. Ehrend csak csendesen mosolyog. Ránézek; ez a mosoly mindig elvarázsol. Sajnos túl ritkán láthatjuk, munka közben többnyire komoly képet vág.

December 24-én és 25-én egy egész műszak áll rendelkezésemre, hogy mosolyt csaljak az arcára; tizenkét órás készenléti szolgálatot teljesítek vele együtt a nőgyógyászaton. Este héttől reggel hétig; ez pont az a műszak, amit mindenki utál, a szenteste. Én is szívesebben lennék odahaza a szüleimnél, de amikor meghallottam, ki lesz a szolgálatos szakorvos, nem nyafogtam többé. Csodálatos pasi! A fél klinika fut utána, ő meg észre sem veszi. Vagy csak úgy tesz? Egyikünk sem tudja, van-e barátnője, vagy pláne családja… Állítólag rokona Dr. Bonischnak, de ezt sem tudjuk biztosan, direkt rákérdezni pedig nyilván nem mer senki.

Most Moser asszony, a gazdasági igazgatónő lép be. Egyenesen Dr. Ehrendhez megy, és megkéri, nem jönne-e később át az irodájába. Ő azt feleli, azonnal is tud menni, majd búcsút vesz tőlünk, és együtt elhagyják a termet. Kár érte!

Niklas

Ünnepi ügyelet, tizenkét órás készenlét. Ilyesmit legutóbb Utéval együtt teljesítettem… Megrázom a fejem, meg kell szabadulnom az emlékektől. Ma Miriam Bolt a társam, egy ügyes és kedves rezidens, csak az elméleti szaktudásával vagyok kissé elégedetlen. Esetmegbeszélésekkor alkalmanként hézagokra bukkanok nála; ezt a főorvosasszony is megerősítette. Ezért igyekszem vele minden esetünkről hosszan és kimerítően beszélgetni, hogy kiegészítsem a tudását. A St. Josef Klinika tanintézmény is; mindannyiunk feladata az orvosutánpótlás képzése.

Éppen ezért vele együtt teszem meg az esti kört az osztályon. Normális körülmények között egy harmadéves rezidens ezt az ellenőrző körutat egyedül is bejárhatná, nemigen akad komoly feladat. Infúziókat bekötni, altatót vagy fájdalomcsillapítót adni, esetleg egy sebet ellenőrizni, megnyugtatni, vigasztalni… Én viszont a háttértudásának is utána szeretnék járni, nyilván nem éjszaka.

Láthatóan magolt, mert gyorsan és helyesen felel a kérdéseimre. Megdicsérem, mire rám ragyog. Szép őzikeszeme van; kicsit emlékeztet Verenára, az első hosszabb kapcsolatomra. Még csak a kör felét teljesítettük, amikor a vészhívóm csipogni kezd. Nőgyógyászati vészhelyzet szenteste! Máris sajnálom azt a szerencsétlen asszonyt…

Erős, spontán fellépő, egyoldali hasi fájdalmak, határozott védekező hasfalfeszültség, folyadék a hasüregben; a beteg erősen izzad, rendkívül sápadt, a vérnyomása a béka feneke alatt van – és kilencedik hetes terhes. Bolt kisasszony, mire enged ez következtetni? Méhen kívüli terhesség petevezeték-repedéssel, válaszolja rögtön. Mi a teendő? Azonnali műtét. Itt megszakítom a vizsgát, és elmagyarázom a kismamának a helyzetet és a műtéti kockázatokat. Elszörnyed, nagyon fél, és fájdalmai vannak; óvatosan kell bánnom vele, de sürget az idő. Végül természetesen beleegyezik a műtétbe, hisz az élete függ tőle. Szóval miféle beavatkozást javasol? Ezt a kérdést már útban a műtő felé teszem fel. Miriam bizonytalanul néz rám. Hát meg lehet csinálni laparoszkóppal, mondja habozva. Ismeri a képesítésemet, itt mindenki tud róla. Szól bármi ellene, kérdezem tovább. Nos, talán később mégis fel kell majd nyitni, feleli még lassabban. Pontosan így van. Talán. Ezt majd akkor látjuk meg, amikor bent vagyunk. És mit látunk meg még? Hogy meg tudjuk-e menteni a petevezetéket, jön a válasz most igen gyorsan. Attól függően, hol és hogyan történt a repedés…

Az, amit most csinálok, igazán hosszadalmas és megerőltető. Aprólékos munka a köbön, igen magas szintű koncentrációt követel. A minimál-invazív beavatkozás közben nincs időm Miriam kiképzésével is törődni. Kiválóan asszisztál, ügyes, és gyorsan reagál az utasításokra. A műtét befejeztével pillanatnyilag elégedett vagyok; meg tudtam őrizni a petevezetéket, ezzel megőriztük a teljes termékenységet is; pontosan ezt ígértem meg a betegnek, hogy megteszem, amennyiben lehetséges.

Hű, de fáradt vagyok! Minden váll- és karizmom sajog a műszerek órákon át tartó görcsös tartásától. Bolt kisasszonyra hagyom a beteg műtét utáni gondozását, és kicsit lefekszem az orvosi pihenőben.

Miriam Bolt

Ez a műtét egy élmény volt! Ez az ember boszorkányos ügyességgel bánik a műszerekkel. Hála istennek lemondott mindenféle társalgásról és kérdezősködésről; a bűvölettől amúgy sem tudtam volna válaszolni.

A beteg lassan ébredezik. Az ellenőrző műszerek javuló értékeket mutatnak; szerencsésen átvészelte a beavatkozást. Közlöm vele az örömhírt, hogy meg tudtuk menteni a petevezetékét. Elmorzsol néhány könnycseppet; gyászolja a gyermekét, akinek a sorsa a petevezeték megrepedésekor már eldőlt. Utána aztán mégis örül, hogy ilyen jól túlesett a veszélyen, majd újra lehunyja a szemét. Az altatás utóhatása.

A pihenőben Niklas Ehrend fekszik egy heverőn. Meg se moccan, amikor belépek; alighanem elaludt. Úgy szeretném… De persze nem teszem meg, hanem lefekszem egy másik heverőre. Csak akkor ébredek fel, amikor becsukódik az ajtó. Alighanem jött még egy vészhívás, de nem keltett fel.

Kathrin

December 25-én korai szolgálatban vagyok az intenzív osztályon. Az éjszakai szolgálatot teljesítő kolléga beszámol az aktuális helyzetről. Tegnap este volt egy nőgyógyászati vészhelyzeti beavatkozás; a beteg még nálunk fekszik az intenzíven. Magas vérveszteség, keringési problémák. Ki műtötte? Dr. Ehrend, minimál-invazív módon. Itt van még? Felhívom a klinikai számán keresztül.

Niklas, a klinikán vagy még? Épp zuhanyozni készült, hangzik a válasz. Mi lehet a tegnap esti betegeddel? Előfordulhat utóvérzés? A műtéttől biztosan nem, mondja nagyon határozottan, van vele valami baj? Keringési problémái vannak; el tudod képzelni, miért? Mindjárt jövök, hallom, és tíz perc múlva itt is van. Frissen mosdva, tulajdonképpen már hazaúton. Délután együtt akartuk ünnepelni a karácsonyt, aztán éjszakás lesz a sebészeten. Megtárgyaljuk az esetet, eredményre jutunk, megegyezünk a kezelésben. A „kis” öcsém, aki a kollégám!

A délután aztán igen harmonikusan telik el. Kávé, sütemény, szendvicsek, egy pohárka pezsgő. Niklasnak tényleg csak egy pohárka, hisz ő még szolgálatba megy. Tudod, hogy teljesen bolond vagy, minek vállalsz önként két éjszakai műszakot egymás után? Ez őt nem zavarja, hozzászokott a sok hosszú szolgálathoz, feleli. A kettős szakorvosképzés megedzette.

Hannával memoryzunk és ügyességi játékokat játszunk, közben úgy adjuk át egymásnak az ajándékainkat, hogy a kislánynak ne tűnjön fel; ő még hisz a Jézuskában. Niklasnak biciklis bukósisakot vettem; Hannoverben hagyta a teljes kerékpár-felszerelését. Miután ideérkezett, eladta a régi kis autóját; úgy vélte, a városban nem lesz szüksége kocsira. Biciklit már vett magának, sisakot még nem. Én egy kupont kapok tőle, amivel a drezdai Semper-operába lehet belépőjegyeket venni. Korábban meséltem neki, hogy imádom az operát; milyen figyelmes.

Fél hétkor elbúcsúzik, indul a kórházba. Megígéri, hogy holnap ötre itt lesz, vigyáz Hannára, amíg én Reschéknél vagyok. Kedves tőled, hogy megteszed, de még most sem értem, miért nem jössz te is, mikor Roland személyesen hívott meg… Nincs kedvem nagy társasághoz, ott túl sokat kérdezősködnek, mondja halkan. Nyilván kérdeznének is, mert meg akarnak ismerni, ez csak természetes. De te nem akarsz beszélni, igaz? Csak a fejét rázza; szomorú a szeme. Niklas, nem zárkózhatsz el örökre a világ elől! Ez neked sem könnyíti meg a dolgot. Tudom, feleli, de még eltart egy darabig, amíg kicsit higgadtabban tudom kezelni a dolgaimat.

Leyla

A karácsonyi ünnepek idejére látogatóba jött anyám Teheránból, ami nagyon praktikus, hisz iskolai szünet van, és így nem kell Zoe számára felügyeletről gondoskodnom. Mivel mi, mint mozlemek, nem igazán ünnepeljük a karácsonyt, én ünnepi szolgálatot is teljesítek; ez tehermentesíti a kollégákat. 26-án mégis teljesen szabad a napom, azt hármasban töltjük. Anya perzsa menüt főz, Zoénak leginkább a desszert ízlik.

Egyszer csak csöng a telefonom. Csaknem félrenyelek, amikor meghallom Ute hangját. Egyetemi társnőm és barátnőm volt, az én tanácsomra kezdte meg ő is velem együtt a szakorvosképzést a hannoveri Siloah Klinikán, ahol megismerkedett Niklasszal. Világraszóló szerelem volt, a legharmonikusabb együttélés, amit valaha láttam; ők ketten úgy összeillettek és egészítették ki egymást, mint egy puzzle részecskéi. Majd jött ez! Most hogy viselkedjek vele szemben?

A hangja elárulja a feszültségét, amit nem is próbál leplezni. Ute nem csacsog, azonnal a tárgyra tér. Hallo, Leyla, tudsz valamit Niklasról? Nem tudom elérni… Mélyet lélegzem, és megpróbálok időt nyerni. Hogyhogy, hol kéne lennie? Fogalmam sincs, válaszol Ute, majd elmeséli a történet rövid összefoglalóját. Niklas továbbképzésen volt Stuttgartban, és eközben ő megcsalta a barátjával és kollégájával, Paul Gleiß-szel. Egyetlenegyszer, állítja Ute, és pont akkor jött Niklas váratlanul korán haza. Utána Niklas eltűnt, felmondott a klinikán, blokkolta Ute és Paul telefonszámát, nem válaszol az e-mailjeire. Több mint három hónapja semmit sem hallott felőle. Azt reméli, hogy talán nálam van, vagy jelentkezett nálam.

Miközben Ute elmondja, amit már tudok, van időm mérlegelni. Úgy döntök, hogy megmondom neki az igazságot. Igen, Niklas jelentkezett nálam, bár csak egy hónapja. Volt is itt látogatóban, mindent elmesélt. Hol van, tör ki Ute, hogy érhetném el? Beszélnem kell vele! Ő viszont nem akar veled beszélni, látni sem akar, Ute. Sajnálom, ami köztetek történt, de nem fogom akarata ellenére kiadni neked az elérhetőségét. Niklas rettenetesen megsebzett, boldogtalan, és dühös is. Csak azt ígérhetem meg, hogy tájékoztatom a hívásodról; akkor az ő döntése lesz, mit kezd vele.

De hát meg kell neki magyaráznom, sóhajt Ute, bocsánatot kell kérnem, hisz szeretjük egymást, ez nem végződhet így! Ute, hisz te nem tegnap óta ismered Niklast! Együtt voltatok – hadd számoljak utána – majd’ hat évig; tudnod kell, hogy ő ezt neked soha nem fogja megbocsátani. És mi van Paullal? Semmi nincs Paullal, az egy kivétel volt, mert ő – Ute – annyira elégedetlen volt akkor, Paul meg olyan vidám, meg laza, meg sármos… Annyira más, mint Niklas, nem igaz? Megmondom neki, hogy beszéltünk. Mindennek ellenére minden jót az új évben, Ute!

Ó, jaj! Fel kell hívnom, de ma biztosan nem. Elküldte nekem e-mailben a beosztását; holnap korai szolgálatban lesz. Utána nyugodtan beszélgethetünk.

Dr. Protes

Kathrin, tulajdonképpen miért nem jött velünk az öcséd? Szerintem nagy kár, olyan nagyszerű orvos, megbízható, kellemes kolléga, aki viszont emberileg megközelíthetetlen… Igen, már többször elmondtad nekünk, hogy pillanatnyilag nem vágyik privát kapcsolatokra, de lassanként csak bele kéne olvadnia a csapatba, ha itt akarja megalapozni a jövőjét. Nem gondol a jövőjére, ez hogy lehetséges? Egy fiatal, nagy tehetségű, kiválóan képzett orvos, aki valamiféle okból új életbe és pályafutásba kezd; mi másra gondolhatna?

Oké, hagyjuk ezt. Kathrin láthatóan nem akar Niklasról beszélni; akkor hát nem. Roland épp a bort hozza fel a pincéből, miközben Sylvia, a felesége, kiveszi a borjúsültet a sütőből, hogy pihentesse. Szinte látom magam előtt, ahogy Kathrin a mi konyhánkban teszi ugyanezt… Már évek óta jó barátságban vagyunk, sok időt töltünk együtt, ám csak az utóbbi hónapokban észleltük a kölcsönös vonzalmat. Csak lassan, óvatosan; talán lesz ebből még valami.

Roland két tini gyereke, Uwe és Maike igyekeznek legalább étkezés közben civilizáltan viselkedni. Elvben tudják, hogy működik… Utána eltűnnek, amilyen hamar csak lehet, mi meg a St. Josef Klinikum jövőjéről beszélgetünk. Osterwald professzor öregszik, örökké nem igazgathatja a klinikát. Nekem az a véleményem, hogy amúgy is szükségünk lenne friss levegőre; új módszerekre, új osztályokra, több bátorságra. Gazdaságilag persze mindig pengeélen táncol az egészségügy… Ha Osterwald nyugdíjba megy, ki akarja majd jelölni az utódját, a klinika fenntartói pedig alighanem követni fogják a tanácsát. Úgy vélem, Roland lesz a jelölt. Ő nem az az újító típus, inkább tradicionális és megfontolt. Már most igyekszem meggyőzni arról, hogy egy új angológiai osztály és a minimál-invazív sebészet kiépítése nagyot lendíthetne rajtunk.

Nézzétek, a szív- és érrendszeri megbetegedések száma a modern életmód következtében ugrásszerűen nő! Ha erre a területre specializálódnánk, az megnövelné a forgalmunkat. Ezen kívül van egy nőgyógyász-sebészünk, aki rendelkezik a lehető legmagasabb nemzetközi képzésfokozattal a minimál-invazív beavatkozások terén. Az emberek egyre rövidebb időt akarnak betegállományban tölteni. Fontos lenne, hogy ő…

Pillanat, szakít félbe Kathrin. Niklas még a próbaidejét tölti, ember nem tudja megmondani, hogyan dönt a végén. Kathrin reméli, hogy marad, de az öccse nem kötődik hosszú évek óta emocionálisan a St. Josefhoz, mint mi; nem feltételezhetjük, hogy a mi elképzeléseink és vágyaink szerint cselekszik majd. Eddig, mondja Kathrin, csak az derült ki, hogy érti a dolgát, és elsősorban a páciensek érdekeit tartja szem előtt. Az ápoló- és műtőszemélyzet, a hozzátartozók, de főleg a betegek odavannak érte és csodálják, miközben a közvetlen kollégái és a rezidensek a tartózkodására és állítólagos arroganciájára panaszkodnak. A kiemelkedő szakmai kompetenciája megkérdőjelezhetetlen.

Szóval mégiscsak Dr. Ehrendről beszélgetünk. Igen, pont ez az! Nem is kell, hogy mindenki imádja, amíg növeli a hírnevünket, mint minimál-invazív műtétekre specializálódott klinikáét. Tehát Niklason keresztül akarsz több bevételhez jutni? Persze, ez mindannyiunk előnyére lehet! Jobb kihasználtság, több magánbeteg, akik itt akarják megoperáltatni magukat. Akik azt akarják, hogy Niklas operálja meg őket, veti közbe Kathrin. Amit természetesen nem tudunk garantálni. Dehát nem is ő az egyetlen itt, aki képes egy minimál-invazív műtét elvégzésére…

Szóval te az angiológiai osztályodon kívül, amit gyakorlatilag már engedélyeztek is, egy reklámkampányt szeretnél, amely a St. Josefot mint a minimál-invazív műtétek centrumát mutatja be? Roland hangja mély és vontatott, mint mindig, amikor töpreng. Igen, pontosan! És ez a kampány Dr. Ehrend képesítésére és hírnevére alapozna? Így van. Persze nem most rögtön, amíg még próbaidős. Majd ha aláírta a végleges szerződést… Annak a feltételei variálhatóak, a mi javunkra is.

Niklas

Úgy, Hanna végre elaludt. Azt hiszem, kicsit rendet kéne itt raknom, különben Kathrint megüti a guta, amikor hazajön… De aztán én is lefekszem, ma itt alszom, holnap már reggel hétre a klinikán kell lennem.

Lassan azon is el kell gondolkoznom, hogyan tovább a próbaidőm után. Feltételezem, hogy felajánlanak majd egy végleges szerződést. Itt akarok én maradni? Azt hiszem, egyelőre igen. Kathrint és Hannát megkedveltem, Leyla is a közelben van. Ám ez a szerződési feltételektől is függ, Hannoverben nagyon el voltam kényeztetve.

Viszont ha itt maradok, valóban nem zárkózhatok el mindig minden elől, ebben Kathrinnak igaza van. Az csak híresztelésekhez és pletykához vezet. Hisz nem kell mindjárt a teljes élettörténetemet kiteregetnem. De most mars az ágyba!

A reggeli körre a nőgyógyászaton ez alkalommal Ben Rüster kísér el. Ő az ötödik szakképzési évét végzi, ősszel le akarja tenni a szakvizsgát; a disszertációját is benyújtotta már. Szakmailag felkészült, és gondos; a betegekkel való hangvétele viszont még fejlesztésre szorul. Túlságosan laza, és a csinos fiatal nőknek nehezen tud ellenállni. Egy kicsit emlékeztet Paulra… Nem, ezt nem kéne gondolnom! Ben Rüster nem olyan, mint Paul, biztosan nem.

Nincs semmi különös, tehát az orvosi szobába megyünk. Kiegészítjük a beteglapokat, mindent előkészítünk a vizithez. Közben első alkalommal indítok el magánbeszélgetést. Hogy teltek az ünnepek? Ben szeret beszélni, élénken és kimerítően válaszol, sok humorral fűszerezve. A viszontkérdésére aztán magam is hosszabban felelek, mint szoktam. Ez felbátorítja, hogy megkérdezze, hogy érzem magam Lipcsében, milyennek találom a várost. Azután a kedvenc helyeiről meg a törzskocsmáiról mesél; ő itt nőtt fel. Végül megkérdezi, lenne-e kedvem a műszakunk után sörözni menni vele. Csupán egész kis ideig gondolkodom, mielőtt beleegyeznék.

A kocsmában mindenféléről beszélgetünk. Természetesen Ben viszi a prímet, de én vagyok az, aki felajánlja a tegeződést. Kiderül, hogy ő is szeret biciklizni; meg akar mutatni nekem néhány kellemes bicikliutat a városban és környékén. Azt is bevallja, hogy szemet vetett a csinos kis thaiföldi nővérkére, Arayára. Sajnos ő viszont csak rád kacsingat, teszi hozzá szomorúan. Rám? Ez nem is tűnt fel… Neked ugyan semmi sem tűnik fel, rá se nézel a lányokra, pedig egész rajongótáborod van köztük, biztosít Ben. Nem szereted a nőket? Na, most kezd problémás lenni a dolog. De igen, szeretem őket… Netán meleg vagy? Ben kérdésében nincs sem gonoszkodás, sem megvetés, csupán kíváncsiság. Nem, nem vagyok az. Csak most semmi kedvem egy kapcsolathoz, de hagyjuk ezt a témát, kérlek. Ahogy akarod, bólint, és másról kezd beszélni.

Gyalog megyek hazafelé, a friss, hideg levegő jót tesz. Vékony hóréteg lepi a tetőket meg az útszéli bokrokat. Ben Rüsterre gondolok; szimpatikusnak találom, intelligens, szórakoztató kollégának, aki nálam csak pár évvel fiatalabb. Jó volt újra kötetlenül beszélgetni valakivel… Útközben csöng a telefonom; Leyla hív. Már az üdvözlésnél is érződik a hangjában a feszültség. Történt valami? Igen, tegnap beszéltem Utéval, közli. Megállok. Akarom én ezt hallani? Néhány mély lélegzetvétel után eldöntöm, hogy ma másodjára is beugrom a hideg vízbe, ami ez alkalommal jéghideg. Mit akart?

Leyla csaknem szó szerint elismétli az egész beszélgetést. Ute tehát magyarázkodni akar, bocsánatot kérni, láthatólag reményeket táplál a házasságunkkal kapcsolatban. Paul állítólag csak egy közjáték volt… Nagyon kétségbeesett volt a hangja, teszi hozzá még Leyla, őszintén megbánta a történteket. Szótlanul hallgatom, akkor sem fűzök hozzá kommentárt, amikor Leyla már elhallgatott. Niklas, mit szólsz hozzá, kérdezi, amikor elfogy a türelme. Azt szólom, hogy nem, Leyla. Végighallgattalak, tudomásul vettem, és nemet mondok. Ha mindenáron közölni akarsz valamit Utéval, akkor mondd meg neki, hogy nem akarom sem látni, sem hallani, sem olvasni; ez egyelőre nem változott. Majd jelentkezem nála, ha kész vagyok a válásunkról tárgyalni; akkor a találkozás amúgy is elkerülhetetlen lesz. Most még nem vagyok rá képes, félek, hogy elveszíteném az önuralmamat. Kérem, hogy ne üldözzön, azzal semmit sem ér el.

Niklas, végig kéne ezt gondolnod még egyszer, mondja Leyla lágy hangon. Hidd el, végig fogom gondolni, akár akarom, akár nem… Ha más elhatározásra jutnék, te leszel az első, aki megtudod. Köszönök mindent!

Szilveszterkor is éjjeli szolgálatban vagyok, ezúttal a sebészeten. Úgy 23 órától kezdődik a szokásos őrület: egyik sérült érkezik a másik után. Petárdák, rakéták robbannak fel kezekben, vagy okoznak arc- és szemsérüléseket. Reggel ötig egyfolytában operálunk, alvásról szó sem lehet. Amikor először akad egyáltalán időm gondolkodni, akkor jut eszembe, milyen nap is van ma. Újév, 2013. január 1., anyám halálának első évfordulója… Ma egy éve tért le az autójuk az útról, mert Markus a volánnál szívinfarktust kapott; egyikük sem élte túl. Elönt a gyász, és az a magányérzet, amit már hónapok óta cipelek magammal, most még jobban felerősödik. Akkor még mellettem volt Ute, most már senkim sincs.

Ne légy igazságtalan, Niklas! Itt van Kathrin, aki tárt karokkal fogadott be téged. És itt van Leyla is, ahogy több mint húsz éve mindig. A régi életnek vége, valami új kezdődik.

3. Új kezdet

Patrizia Moser

Január közepén jár le Dr. Niklas Ehrend próbaidőszaka. Osterwald professzor dönti el, hogy szakmailag és emberileg megfelel-e az elvárásainknak, és hogy miféle engedményeket tegyünk neki. Egyszóval, hogy mekkora szükségünk van rá… Előtte természetesen meghallgatta az érintett főorvosok és a főnővér véleményét is. Az egyhangú vélemény szerint örülhetünk, ha nálunk marad. A főnök a hannoveri Siloah Klinikumban is érdeklődött óvatosan; ott Dr. Ehrend volt a nemzet üdvöskéje. Ez azt jelenti, hogy jó feltételeket kell felajánlanom neki, ha azt akarom, hogy aláírjon egy végleges szerződést. Ez nem olyan örvendetes, sokba fog kerülni, de másrészt pénzt és hírnevet is hozhat a klinikának.

Összeállítottam egy szerződéstervezetet, és megkértem, hogy műszak után jöjjön az irodámba. Már civilben jön, farmerben és pulóverben, leül a látogatói székbe, és rám emeli a tekintetét. Hihetetlenül tiszta, nyugodt, világosszürke szemek… Pontosabban megnézem magamnak, és csak most tűnik fel, mennyire jóképű férfi. Jó tíz-tizenöt évvel fiatalabb nálam, tehát elhessegetem a gondolatot.

Dr. Ehrend, a próbaideje lassan lejár, és a St. Josef Klinikum felajánl Önnek egy végleges szerződést. Ezen a lapon összefoglaltam a szerződés legfontosabb feltételeit. Nagyon örülnénk, ha elfogadná az ajánlatunkat… Egy perc alatt átfutja a lapot, majd visszateszi az asztalra. Hálás az ajánlatért, de szeretné a szerződést részletesen átnézni, mielőtt aláírja, hangzik a válasz. Pont ez az, amitől tartottam… Ez a srác garantáltan kiszúrja a lólábakat. Nincs megelégedve az éves fizetéssel? Neki nem a pénz a legfontosabb, de minderről majd csak azután beszélhetünk, ha átvizsgálta a szerződést, mondja. Oké, mikorra tud végezni vele? Holnap, ugyanebben az időpontban, amennyiben az az én időbeosztásomnak is megfelel. Akkor számíthatok egy végleges válaszra? Amennyiben meg tudunk egyezni, feleli hűvösen. Elég pontosan ismeri a saját értékét. A francba, talán még küzdenem is kell ezért az alakért?!

Kathrin

Meghívtam Niklast vacsorára. Tudja, hogy Dr. Protes is itt lesz; ő Niklas legnagyobb pártfogója a főorvosok körében. De nincs is senki, aki ne helyeselné az alkalmazását. Én egyáltalán nem folyok bele ezekbe a beszélgetésekbe; Niklasnak semmi szüksége arra, hogy később protekcióval vádolják.

Nem bírjuk kordában tartani a kíváncsiságunkat. Amint leült és megkapta a pohár borát, már rá is kérdezek, hogy aláírta-e a szerződést. Még nem, feleli nyugodtan. Hogyhogy, hát nem akarsz maradni? Komolyan megijedek, erre nem számítottam. De, elvben igen, de a szerződés néhány feltétele egyáltalán nem tetszik neki, világosít fel minket. Anton persze elsőként a pénzre kérdez rá. A fizetés nem valami kimagasló, válaszolja Niklas, de nem ez a legfőbb akadály. Holnap tárgyalni akar Moser asszonnyal, akkor majd kiderül, mennyire fontos a klinikának, hogy megtartsa őt.

Beszélek Patriziával, avatkozik közbe Anton; megmagyarázom neki, hogy szükségünk van Önre. Kérem, ne, mondja Niklas, ezt ő maga szeretné elintézni. Udvarias és csendes, mint mindig, a hangja azonban keményen és visszautasítóan cseng. Anton is érzi ezt, tehát visszavonul. Ez a legelső alkalom, hogy hármasban ülünk együtt; nem akarja Niklast épp most elriasztani, amikor kezd felengedni.

Feltálalom az ételt, előtte még egyszer koccintunk. Remélhetőleg a végleges szerződésedre! Fiúk, mondjátok csak, nem akarnátok végre tegeződni? Ha minden jól megy, még sokszor fogtok így találkozni. Ami engem illet, szívesen, bólint azonnal Anton, és egészen rövid habozás után Niklas is fejet hajt. Lassanként majdcsak tagja lesz a csapatunknak.

Miriam Bolt

Az egész klinika tudja, hogy Dr. Ehrend próbaideje lejár, de még senki sem hallott róla, hogy kapott-e végleges szerződést. Ben Rüster biztos abban, hogy felajánlják neki, és alá is írja; azt állítja, Niklas Ehrend jól érzi magát Lipcsében és nálunk a klinikán. Megbízom benne, mert közülünk ő ismeri Niklast a legjobban. Tegeződnek, a hideg ellenére is voltak már biciklizni, egyszer-kétszer meg is ittak együtt valamit. A legtöbb független fiatal nő, mint én is, reméli, hogy Bennek igaza lesz.

Ma újra Dr. Ehrenddel együtt teljesíthetek szolgálatot. Egy tervezett császármetszés is szerepel a műtéti listán; a kismama szívbeteg, túl megerőltető lenne számára egy természetes szülés. Megnyitom, később be is zárom a méhet; a bébit Dr. Ehrend emeli ki. Mindig, amikor újszülöttet tart a kezében, megváltozik az egész tartása, a pillantása. Ez az ember mindennél jobban szereti a gyerekeket.

Utána még eltávolítjuk egy másik hölgy néhány miómáját, nem egy nagy műtét. Később elkísérem a többi betegéhez, akikre mindig sok időt szán. A főorvosi vizitet ma a műtétek miatt elmulasztottuk, ezért utána Dr. Klimovához megy beszámolni. Már délre jár; az írásbeli munkákat végezzük. Hirtelen hozzám fordul, és megkérdi, lenne-e kedvem elkísérni a kávézóba, hogy valamit együnk. Megkövülök a meglepetéstől és az elragadtatástól. Alighanem félreértelmezi a hallgatásomat, mert azt mondja, természetesen nem kell kötelező gyakorlatnak felfognom a meghívását… Nem, nem, csak meglepődtem! Nagyon szívesen megyek Önnel! Na, akkor gyerünk, mert éhes, mondja szokatlanul vidáman és lazán.

A kávézó egyik asztalánál ülünk, és mindenki látja… Ilse Presser a barátnőjével, Judithtal jön éppen arra, és sötét pillantást vet rám. Féltékeny, pedig ő a sebészeten majdnem ugyanolyan gyakran dolgozik együtt Niklas Ehrenddel, mint én. Először egy betegünkről beszélünk, nehéz eset, vissza-visszatérő petefészek-gyulladásokkal. Aztán a kisfiúról kérdezem, akit ma segítettünk világra. A kiskölyöknek szívritmuszavarai voltak, ezért az EKG-n lógott. Minden rendben, feleli Dr. Ehrend, a szívritmus helyreállt, még ellenőrzés alatt tartják, de jók az értékei. Megint megjelenik a szemében az a különös pillantás, én meg összeszedem minden bátorságomat, és felteszek neki egy első személyes kérdést. Ezért lett nőgyógyász, ugye? A babák miatt? A világos szemek rám irányulnak, az ajka kis mosolyra húzódik. Igen, válaszolja, pontosan ezért. Az élet egy lenyűgöző csoda, nem? De, valóban az.

Niklas

Délután egy komplikált, minimál-invazív gerincműtét vár rám Osterwald professzorral. Elvileg ő a műtőorvos, de hamar átadja nekem a vezénylést. Régi megszokásból kommentálom a műtéti lépéseket; még rezidens koromban így tanultam Dr. Lochnertól. A professzor először meglepődik, aztán mosolyog, majd azt mondja, úgy látszik, máshol is használják ezt a kiképzési technikát. Hagyjam abba, zavarja Önt? Nem, semmiképp, feleli; nagyon hasznos, ha az ember legalább hallja, amit nem lát pontosan.

A beavatkozást követően a szerződés után érdeklődik. Most megyek Moser asszonyhoz, hogy átbeszéljük a feltételeket. Elégedetlen a tervezettel, kérdezi a professzor. Nos, van benne néhány dolog… Moser asszony kemény dió, állapítja meg; igen állhatatosnak kell lennie, ha el akar érni nála valamit. Ránézek. Ő a klinika igazgatója, alighanem elég pontosan tudja, mi áll abban a szerződésben; most mit akar nekem ezzel mondani? Köszönöm a jó tanácsot, meg fogom szívlelni!

Moser asszony úgy ül az irodájában, mint egy páncélos lovag. Direkt látszik rajta, hogy harcra kész. Hát akkor ütközetre fel! Nos, meghozta a döntést, érdeklődik nagyon fagyosan. Ezt én is tudom produkálni. Igen, eldöntöttem, hogy nem írom alá ezt a szerződést. Nem akar velünk véglegesen szerződni, kérdezi most mégis megdöbbenve. Azt nem mondtam. Hajlandó vagyok szerződni Önökkel, amennyiben teljesítik a feltételeimet. Több pénzt akar, hangzik az elkerülhetetlen kérdés. Az sem lenne rossz, de elsősorban a felmondási időről, a szabadság kivételének feltételeiről és a továbbképzési lehetőségekről kell beszélnünk.

A tárgyalás elhúzódik; Patrizia Moser tényleg kemény dió, de én sem vagyok viaszból. Végül csak megegyezünk, és majdnem mindent megkapok, amit akartam. Sokkal több pénz nem áll a házhoz, de az volt a legkisebb gondom. Közösen fogalmazzuk át a szerződést; holnap még megmutatja a professzornak, aztán aláírhatjuk. Ami azt jelenti, hogy 2013. január 20-ától a St. Josef Klinikum végleges alkalmazottja leszek.

Hirtelen ötlettől vezérelve felhívom Kathrint. Mikor leszel holnap szolgálatban? Későiben, este hétig, válaszolja. Csodás, én is! Meghívhatlak utána vacsorázni? Ünnepelni szeretnék veled! Ó, aláírtad, kérdezi azonnal. Még nem, de holnap lesz a napja. Szóval? Nehezen megy Hanna miatt, feleli Kathrin. Mi lenne, ha rendelnénk valami finomat estére őhozzá? Oké, ha neked így jobban megfelel… De igazán szívesen vittelek volna valami elegáns helyre! Megbeszéljük holnap, ha nem ilyen hirtelen jön, könnyebben megoldható, mondja a nővérem. Rendben, akkor holnap!

Dr. Protes

Na, hát ez egy jó hír! Csak sikerült az ifjú titánt befognunk. Ha nem tévedek, nemsokára igen keresett lesz itt. Nagyon remélem, hogy idővel kissé simulékonyabb és irányíthatóbb is lesz. A professzor elmesélte a főorvosi értekezleten, hogy Dr. Ehrend meglehetősen megtépázta Patrizia Mosert a szerződése kapcsán.

Amennyire tudom, mindenki örül, hogy Dr. Ehrend nálunk marad. Talán csak Dr. Leonardo Turrini nem… Olga Klimova úgy véli, hogy ő esetleg féltékenykedhet Niklas Ehrend gyors sikereire. Turrini is nőgyógyász, jóval idősebb és tapasztaltabb, mint Niklas, de korántsem kedvelik annyira a betegek. Persze lehet, hogy ebben a külső megjelenés is szerepet játszik…

Mindenesetre megpróbálom elérni a professzornál, hogy az új dolgozónk képesítéseit és képességeit minél jobban kihasználjuk. Az orvosképzésbe is mélyebben be kéne vonnunk, elsősorban a minimál-invazív sebészet és a szülés előtti diagnosztika terén. A sebészrezidensek amúgy is azt beszélik róla, hogy állandóan kérdésekkel gyötri őket, háttértudást és differenciáldiagnosztikát követel meg, a műtőben pedig nem tűr semmiféle társalgást.

Szolgálaton kívül azonban kezd hozzáférhetőbb lenni. A nőgyógy egyik rezidensével össze is barátkozott, és néha még a kávézóban is együtt üldögél kollégákkal – vagy kolléganőkkel, akik rajonganak érte. Legutóbb még Patrizia Mosert is rajtakaptam, amint óriási szemeket meresztett utána; ezek szerint ennek a kőkemény nőnek is vannak gyenge pillanatai.

Dr. Klimova

Most eldönthetem, örüljek-e vagy bosszankodjak… Az, hogy Dr. Ehrend aláírta a szerződést, tulajdonképpen nagyszerű számunkra; sürgős szükségünk volt még egy szakorvosra, és nála jobbat csak festeni tudnánk. Viszont konfliktust is látok közeledni, amennyiben Dr. Turrini megbántódik. Niklas Ehrend még csak három hónapja van nálunk, de máris személyesen őt keresik a betegek. Leonardo jó nőgyógyász, de egy teljesen száraz, sprőd, kicsit besavanyodott ember. Dr. Ehrend vele ellentétben kifejezetten türelmesen, megértően és kedvesen bánik a betegekkel és a hozzátartozóikkal. Nemrég azt mondta nekem, számára ez a kezeléshez tartozik: a pácienseknek azt az érzést kell közvetítenünk, hogy jó helyen vannak, itt megértik őket, tiszteletben tartják az akaratukat, megbízhatnak az orvosukban; ez hozzásegíti őket a gyógyuláshoz.

Éppen a nőgyógyászati ambulancián teljesítek szolgálatot, és most félbe kell szakítanom a gondolatmenetemet, mert egy beteget jelentenek be. A nőgyógyásza beutalójával érkezik hiszterektómiára, közli. Méheltávolítás?

Ez a nő még nincs negyvenéves! Rákot állapítottak meg Önnél? Nem, de mindez benne van a beutalóban. Dr. Ehrendhez szeretne kerülni. Na tessék!

Dr. Klimova vagyok, a nőgyógyászati osztály főorvosa. Kérem, adja ide a beutalót, fel kell vennem az adatait. Megvizsgálhatom? Kicsit habozik, aztán azt mondja, mégis inkább Dr. Ehrenddel szeretne beszélni, annyi jót hallott már róla, és ez egy olyan nagy beavatkozás, ő ugye magánpáciens… Tulajdonképpen meg kéne sértődnöm, de vigyoroghatnékom támad. Ez a srác már engem is túlszárnyal itt! Oké, felhívom, hátha épp ráér.

Nem azonnal, de körülbelül húsz perc múlva itt is van. Most kapok egy élő bemutatót Niklas Ehrend varázsából. A páciens már az üdvözlésnél is ráragyog, és bár ő komoly és tárgyilagos marad, érezni az együttérzését és a megbecsülését a beteg iránt. Elolvassa, de nem kommentálja a beutalót, hanem hozzákezd a beteg kikérdezéséhez. Az én jelenlétemet némán veszi tudomásul, fikarcnyit sem törődik velem, a teljes figyelme a betegre irányul. Precízen, alaposan, célirányosan kérdez. Ez sokáig tart. Aztán röviden elgondolkodik, átfutja a jegyzeteit, majd újra a pácienshez fordul. Windisch asszony, a tünetei atipikusak, mindeddig nem lelték meg a kiváltó okát. Nem szeretnék a vakvilágba elvégezni egy olyan radikális műtétet, mint a méheltávolítás, anélkül, hogy valóban biztosak lennénk abban, hogy az tényleg szükséges. A hangja nyugodt és határozott, egyenesen a beteg szemébe néz.

De ő feltétlenül ezt akarja, mondja az asszony, már olyan hosszú ideje vannak borzasztóan erős fájdalmai, eddig semmi sem segített, végre nyugalmat akar. Dr. Ehrend egész kicsit megrázza a fejét. Nincs rá garancia, hogy a műtét után megszűnnek a fájdalmak, amennyiben nem is a méh okozza őket, világít rá. Most felvesszük az osztályra, ha beleegyezik, folytatja. Szeretne még elvégezni néhány vizsgálatot, hogy megalapozott diagnózist tudjon felállítani. De hát már annyi különböző orvos vizsgálgatta, háziorvos, nőgyógyász, ortopédus, belgyógyász – mindenki próbálkozott vele. Én még nem, feleli Niklas Ehrend halkan, és rámosolyog az asszonyra. Aki elolvad, és mindenbe beleegyezik. A varázsló munka közben…