Erica James

Anyák és lányok

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

A mű eredeti címe: Mothers and daughters by Erica James

Fordította: Lévai Márta

Copyright © 2022, Erica James

Hungarian Translation © Lévai Márta, 2022

Hungarian edition © Művelt Nép Könyvkiadó, 2023

ISBN 9789635800834

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Samuelnek, Edwardnak és Allynek, a nagyszerű Mr. T.-nek,

no meg a még annál is nagyszerűbb Beansternek!

ELSŐ FEJEZET

Martha megbizonyosodott róla, hogy alaposan becsukta a fürdőszoba ajtaját. Ami hülyeség. Az ajtó vagy csukva van, vagy nem. Ahogy annak sincsenek fokozatai, hogy terhes-e az ember, vagy sem. Vagy az, vagy nem. Ha valamiről sokat tudott, hát erről biztosan. Mármint arról a részéről, hogy mit jelent nem terhesnek lenni. Túlságosan jól ismerte ezt a helyzetet.

Kibontotta a kis csomagot, amelyet hazafelé úton vásárolt, és követte a mellékletben leírt utasításokat. Nem mintha szükség lett volna rá, hogy elolvassa, amit a kis dobozba tett papírra írtak; tudta, mit kell tennie.

Utána, miközben fejben számolta a másodperceket, lehúzta a vécét, aztán megmosta és megtörölte a kezét. Amikor elért a százhúszig, még önszorgalomból ráhúzott plusz harminc másodpercet, abban a reményben, hátha épp ezen a fél percen múlik a változás.

Nem így történt.

Ahogy már korábban is néhányszor, a mínusz jel kíméletlenül közölte vele, hogy nem sikerült Tommal közös kisbabát létrehozniuk. Pedig Martha ezúttal tényleg őszintén bízott benne, hogy megtörténhetett, és végre terhes. Meggyőzte magát róla, hogy ebben a hónapban másképp érzi magát, arról, hogy a teste máris egy csodálatos kis életet dajkál magában. De ez újra csak kegyetlen téves riasztás volt. Vagy nem más, mint a sóvárgás.

Dühös volt magára, amiért túl sokat képzelt amögé, hogy nyolc napja késik a menzesze, és hagyta, hogy hamis remények ébredjenek benne. Az arcát vizslatta a mosdókagyló fölötti tükörben. Korai lenne még pánikba esni, mondta magának; csak harmincöt éves, bőven van még ideje rá, hogy anya legyen.

A legfontosabb, hogy nyugodt maradjon.

A nyugtalankodás, emlékeztette magát, csak még rosszabbá tenné a dolgokat. Emellett ő nem az a kifejezetten aggodalmaskodó típus.

Hanem Martha Adams.

A hűvös és gyakorlatias Martha.

A hatékony Martha.

A megbízható Martha.

Ahogy annak idején apa mondta róla mindig, ha biztos, segítő kézre vágysz, hát Martha a te embered.

A lelkesítő szózat véget ért, az arcára imént kiülő csalódottság helyét elszánt mosoly vette át, miközben a terhességi tesztet visszatette a gyógyszertár logóját viselő műanyag zacskóba, összetekerte, és betette a márványfelületű mosdópult alatti szemetesbe. Aztán vállig érő sötét haját összefésülte egy engedelmes lófarokba.

– Szerencsés vagy, hogy ilyen engedelmes hajad van, Martha – mondta gyerekkorában anya, miközben a hajkefével kifésülte iskolába indulás előtt. – Tökéletesen dús és egyenes, mindig úgy viselkedik majd, ahogy szeretnéd.

Ezzel ellentétben a húga, Willow finom szálú szőke haja kifejezetten nemtörődöm módon viselkedett. Amikor még kislányok voltak, Willow fonatai szinte kivétel nélkül mindig kibomlottak, még mielőtt megszólalt volna az ebédre hívó gong.

Odalent, a konyhában Tom éppen hagymát aprított, szinte kérkedve a szakértelmével. A technikát azon a szakácstanfolyamon sajátította el, amellyel Martha ajándékozta meg az idei, negyvenedik születésnapján. Tom már-már megszállott rajongója volt az Amerikai mesterszakácsnak, soha nem hagyott volna ki egyetlen epizódot sem, és imádott főzni. Úgy olvasta a szakácskönyveket, ahogy mások regényt szoktak, oldalról oldalra, szóról szóra haladva.

– Van egy bontott bor a hűtőben. – E szavakkal fogadta a feleségét, miközben a hagymakockákat egy nagy, kerámiabevonatos serpenyőbe söpörte.

Miután Martha mindkettejüknek töltött egy-egy pohár Cloudy Bayt, megkérdezte, milyen volt a férfi napja.

– Hát, tudod, pont amilyennek egy jó öreg hétfőnek lennie kell – felelte Tom, és gyors mozdulattal összetört egy fokhagymagerezdet. Egy kés lapját rászorította, aztán szakavatottan ráütött a kéztövével. – És neked?

Martha megpróbálta felidézni, mi is történt az irodában, mielőtt hazaért volna a terhességi teszttel, és az egész napja elromlott volna. Hiszen mindaz még azelőtt történt, hogy kiszakadt volna belőle az az apró reménymagocska, amely gyökerezni kezdett a lelkében az elmúlt néhány napban. Mielőtt úgy érezte volna… mindegy is.

– Nagyjából mint a tiéd – vonta meg a vállát. – Egy újabb jó öreg hétfő.

Tom rámosolygott, és a fokhagymát is a serpenyőbe tette.

– Ideadnád a gombát, kérlek?

Martha megtette, aztán kortyolgatni kezdte a bort. A barátai és családtagjai mind azt mondták, hogy szerencsés, amiért olyan férje van, mint Tom, aki a türelem mintaképe egyfelől, másfelől meg ilyen otthonosan mozog a konyhában. És igazuk is volt: valóban szerencsésnek érezte magát. Egy régebbi barátja azzal a könyörtelen kritikával állt elő, amikor megindokolta, hogy szakít vele, hogy szerinte Martha túl összeszedett és racionális.
Ő először úgy érezte, ez volt a legbántóbb vélemény, amit valaha hallott magáról, de aztán beismerte, hogy igen, olyan, amilyen, aztán túltette magát az ügyön.

Tom, csodálatos módon, pontosan ebből az okból szeretett belé.

– Ha azt szeretném, hogy valami széllelbélelt, szétszórt nő legyen a barátnőm, nem ülnék itt veled – felelte, miután Martha a harmadik randevún figyelmeztette rá, milyen. Semmi értelmét nem látta volna, hogy bármi elkezdődjön köztük, ha a férfi abban reménykedik, hogy a kemény felszín alatt felfedezhet majd egy ott rejtőzködő, tehetetlen leányzót, aki azután vágyakozik, hogy egy erős férfi vegye kézbe az élete irányítását. Ennek valóban nem is lett volna értelme.

Ami pedig az ő Tom iránti érzelmeit illeti, egyszerre szerette a férfit a fejével és a szívével. Szerette azt a módot, ahogy Tom tekintett kettejükre, hasonlóan ahhoz, ahogy maga Martha is, egyenlő partnerekként tekintve magukat, egy erős csapatként, amelynek tagjai együtt bármilyen nehézséget képesek legyőzni. Bármit hoz is számukra a sors.

Az életcéljuk valószínűleg nem sokban különbözött a többi átlagemberétől – megelégedésre okot adó munkára vágytak, amit szépen kiegészít, hogy gyerekeket nevelnek kellemes otthonukban. Ezek közül kettőt relatíve könnyen elértek, már csak a fogantatás kis ügyét kellett nyélbe ütni.

– Mit készítesz? – kérdezte Tomtól.

– Gombás rizottót egy kis dióolajjal, pirított dióval megszórva. Neked megfelel?

– Több mint megfelel.

– Salátát kérsz hozzá? Vagy egy kis kelkáposztát?

Ez volt Tom módszere arra, hogy felkészítse Martha testét az új élet fogadására és kihordására: jó házi koszttal táplálta. Rendszeresen böngészett a neten, hogy megtudja, mi számít újabban az olyan szuperételek közé, amelyek segíthetik őket abban, hogy közös gyerekük lehessen. Az alkoholnak is valószínűleg szerepelnie kellett volna a tiltólistán, de abban mindketten egyetértettek, hogy időnként egy-két pohár bor segíthet ellazulni. Ha teherbe esne, Martha természetesen abban a pillanatban lemondana arról is, hogy az alkoholra akár csak ránézzen. Vagy a koffeinre. Lágy sajtra, vagy bármi másra, amit károsnak mondanak.

Ha volt valami, amiben Martha kiválóan teljesített, hát az a szabályok követése. Szőrszálhasogató alapossággal odafigyelt rájuk. És ő maga is jeleskedett a megalkotásukban.

„Akik engem szeretnek, az én tíz parancsolatomat megtartják, mondá Martha Miller.”

Ezt mondogatta a húga, miután gyerekkorukban Martha kitalált egy játékot, amit ketten játszottak. Elég egyszerű jelenettel indult, úgy kellett tenniük, mintha hajótörést szenvedtek volna egy lakatlan szigeten, és tábort kellene verniük sötétedés előtt. Fantáziajáték volt; a szigetet a hallban lévő perzsaszőnyeg jelképezte, a sátor pedig egy takaró volt, amit anya régi ruhaszárító állványára csíptettek fel. Ám Willow-t egyszer csak nem érdekelte többé a játék, mert Martha folyton újabb és újabb dolgokat talált ki, a szigeten mit szabad és mit nem, például miért nem szabad Willow hatalmas plüss jegesmedvéjének a szigeten tartózkodnia.

– Ez nem az Antarktisz – magyarázta segítőkészen a húgának –, hanem egy trópusi sziget. A jegesmedvék számára itt túl meleg volna, ráadásul a kókuszdiót sem szeretik, tudod?

– Lehet, hogy ízlene nekik, ha megkóstolhatnák – vélte Willow.

Már túl voltak a vacsorán, és bepakoltak a mosogatógépbe, amikor Marthát megrohanta egy lehangolóan ismerős érzés: görcs az alhasában. Megerősítve, nem mintha további szükség lett volna rá, amit már korábban is tudott. Mindez legyőzött sóhajt csalt elő a torkából, amit azonnal megpróbált elleplezni egy köhintéssel.

– Jól vagy? – kérdezte Tom.

– Csak kicsit kapar a torkom – felelte Martha.

Ritkán hazudott a férjének, és ha mégis megtörtént, általában valami ártatlan dologról volt szó, például egy meglepetést próbált titokban tartani előtte. Mint amikor megszervezett egy titkos velencei hétvégét az első házassági évfordulójukra. Ahogy mindig szokta, mindent a legapróbb részletekig kitervelt, egyedül az a tényező kerülte el a figyelmét, hogy esetleg Tom is tervez valamit.

– Ez ütközik azzal a vacsorával, amelyhez asztalt foglaltam magunknak – jegyezte meg a férfi nevetve, amikor Martha a kezébe adta a kártyát a repülőút adataival.

Ám most Martha abban a helyzetben találta magát, hogy ezek a teherbeesési próbálkozások – már maga a kifejezés is milyen rettenetes! – lassan olyan feleséggé formálják át, aki rendszeresen művel különféle dolgokat a férje háta mögött.

Csupán apró tévelygések voltak, amiket elkövetett, mint az, hogy nem beszélt Tomnak a terhességi tesztekről, amelyeket megvett, vagy azokról a babaruhákról, amelyeket becsempészett a házba, és a vendégszoba szekrényében tartotta eldugva.

Azért nem tudta rávenni magát, hogy ezeket elárulja Tomnak, mert félt, hogy végül azt hiszi, a felesége máris teljesen megszállottjává vált a kisbabatémának. Mert ha Tom erre gyanakodna, talán afelé is elkanyarodnának a gondolatai, hogy Marthát innentől semmi más nem érdekli, még a saját férje sem.

Rendszeresen előfordul az ilyesmi; párokat szakít szét a tény, hogy nem lett gyerekük. Martha nem akarta, hogy velük is megtörténjen. Ők ennél erősebbek. Ő erősebb ennél. Pusztán a makacs kitartása által képes az életet az akarata szerinti irányba hajlítani. Nem véletlenül az apja lánya.

De máris túlságosan előreszaladt. Hiszen még csak tíz hónapja próbálkoznak a teherbeeséssel. Ez semmi. Csak arról van szó, hogy Martha túlságosan is hozzá van szokva, hogy a feladatokat elvégezze, módszeresen kipipálva a listáján, ami elkészült. Megrögzött listakészítőként mindig is azzal szerette kezdeni a reggelt, hogy listát írt az aznapi munkahelyi és otthoni teendőkről. Ettől eltölti a céltudatosság és a teljesítmény jóleső érzése. A „teherbe esni” szavakat konkrétan sosem írta le, de láthatatlan tintával minden egyes új lista élén ott állt egy ideje.

Ha már a napi teendők listájáról beszélünk, még egy fontos, kipipálandó feladata volt aznapra, az, hogy beszélnie kell a húgával. Szüksége lesz Willow támogatására ahhoz, ha van erre egyáltalán bármi esély, hogy meggyőzzék az anyjukat, eljött az ideje alaposan átgondolni a dolgokat a jövőre nézve, és a legészszerűbb megoldást választani.

Nem mintha Willow-nak lövése lenne arról, mi az észszerű, és valójában anya sem sokkal jobb nála. A koronavírus-járvány során Martha folyton nyaggatta, hogy legyen óvatos, és ne vállaljon felesleges kockázatot azzal, hogy eljárogat otthonról, de anya eltökélt maradt, hogy igenis ki akarja venni a részét a helyi közösségi életből. Több társával együtt bevásárlásokat intézett az idősebbek és elesettebbek számára, és segítettek nekik azzal is, hogy megbirkózzanak a bezárások miatti aggodalmakkal és magánnyal. Martha meg volt róla győződve, hogy az anyja is el fogja kapni a betegséget, ugyanúgy, ahogy Tom szegény anyjával is megtörtént.

Miután alig hónapokkal a járvány kezdete előtt vesztették el apát, a gondolat, hogy anyával is történhet valami, egyszerűen elviselhetetlennek tűnt. Ennek az aggodalomnak a következménye volt, hogy Martha ilyen erősen eltökélte magában, meggyőzi anyát, hogy adja el Anchor House-t, és költözzön el Nyugat-Sussexből egy olyan helyre, ami sokkal kényelmesebb közelségben van a lányai otthonától.

Különösen, ha lesz egy unoka, aki körül szükség lehet a segítségre.

Ha Martha Willow-t is maga mellett tudhatja, nagyobb esélyük lehet rá, hogy meggyőzik anyát, ez lenne az egyedüli racionális lépés.

MÁSODIK FEJEZET

Willow-t mély álmából keltette a megcsörrenő mobil.

Fantasztikusan jót aludt. Ebből a fajta alvásból nehéz felébreszteni az embert, de mialatt a készülék után tapogatózott az éjjeliszekrényen, egyszer csak egész testében összerándulva felriadt. Egyszerre két dolog is tudatosult benne.

Először is, hogy nem az ágyban fekszik, hanem a kádban.

És másodszor az, hogy hirtelen a telefonja után nyúlva, leverte azt a valamit, ami a kád melletti faülőkén hevert, bármi volt is az.

A helyes kis ülőkére egy használtcikk-boltban bukkant rá, és győzedelmesen cipelte haza, mert nagyon jól eltervezte, hogy egy csinos krétafestékréteggel feldobja, aztán eladja az eBayen. Arra gondolt, hátha ez éppenséggel valami új, kreatív tevékenység kezdete lesz: egy kicsit hasonlóan ahhoz, ahogy anya annak idején belefogott a kerttervező üzletbe. Willow elképzelte, hogy elég terméket gyűjt össze ahhoz, hogy nyisson egy kis boltot, amelyet Willow Birodalmának nevezne. Olyan nagy lelkesedés töltötte el az ötlet iránt, hogy még a szükséges festékes tégelyeket, ecseteket és a többit is megvette, ám végül valahogy eddig még nem jutott odáig, hogy valóban lefesse az ülőkét.

Ha szükség volna egy szimbólumra, amellyel meg lehet ragadni a tényt, hogy Willow eddig a világon semmilyen valódi eredményt nem tudott felmutatni az életében, hát ez a szék az volt.

– Willow, ott vagy?

A nővére hangja felrázta gondolataiból. Azonnal tökéletesen éberré vált, és azonnal vacogni is kezdett a teljesen kihűlt vízben. Előrehajolt, hogy megnyissa a forró vizes csapot.

– Igen, itt vagyok.

– A kádban? – érdeklődött Martha a zubogó víz hangját túlharsogva. Úgy hangzott, mintha valami illetlenségen kapta volna a húgát.

– Igen – ismerte be Willow.

– Tehát, mi a véleményed?

– Miről mi a véleményem?

– Hát arról, amit az imént mondtam.

Ó, egek, gondolta Willow, valószínűleg túlságosan lekötötték az ülőkével kapcsolatos gondolatok, mert egy szóra sem emlékszik abból, amit Martha mondott. Willow annyi ideig képes a figyelmét összpontosítani, mint egy aranyhal, mondta mindig róla apa. Egyik fülén be, a másikon ki.

– Bocsánat! – Úgy döntött, improvizál. – Rossz a vonal, nagyjából semmit sem hallottam.

A fülét bosszús sóhaj ütötte meg.

– Próbáld meg, hogy elzárod a csapot, hátha akkor jobb lesz.

Willow megtette, amire a nővére kérte. Martha folytatta a mondandóját.

– Azt ötöltem ki, hogy utazzunk le anyához hétvégén, vigyük el ebédelni, és közben meséljük el neki a tervünket.

– Miféle tervet?

Újabb sóhaj.

– Azt, hogy szerintünk jó lenne, ha eladná Anchor House-t.

Willow a homlokát ráncolta. Remélte, hogy Martha elfeledkezett erről az ötletről. Pár hónappal ezelőtt hallotta tőle először, de akkor egyáltalán nem vette komolyan, sőt utóbb nem is pazarolt erre egyetlen további gondolatot sem. Egyszerűen nem tudta elképzelni, sem azt, hogy anya el akarná adni Anchor House-t, sem azt, hogy hajlandó volna ott hagyni a tilshami barátait. Emellett pedig, az a ház jelentette az otthont számukra.

Nem bármilyen régi otthont, hanem az ő otthonukat. Ő és Martha ott nőttek fel, és Willow minden boldog gyerekkori emléke Anchor House-hoz kötődött, meg
a Bosham és Chichester között meghúzódó szép kis kikötőfaluhoz.

Az emlékezetében egymást érték a képek, ahogy a tengerparton játszik, apró rákokra vadászik a sziklás öblökben, a pocsolyákban cuppogó gumicsizmában ugrándozik, heverészik a homokdűnéken, és órák hosszat sétálgat a gabonaföldeken, meg a kőkerítésekkel szegélyezett mezőkön át, a helyes házikók között. Ha lehunyta a szemét, még a sirályok rikoltozását is hallotta, és szinte érezte az orrában a sós levegő illatát.

Hogy juthatott egyáltalán Martha eszébe, hogy az anyjuk hajlandó lenne ott hagyni mindezt, azért, hogy közelebb élhessen Marthához és Tomhoz, valahol Cobham külvárosában? Nincs semmi baj Surrey-vel, természetesen, de mégsem ugyanaz, mint Tilsham. Nem ez a hely, amihez anya hozzászokott, és ahol boldog volt.

– A kérdés tehát, hogy szabad vagy-e hétvégén, hogy a napot anya társaságában töltsük? – kérdezte Martha.

– Még semmit sem terveztem… – Willow hangja elhalt. – Nem érzel égett szagot? – kérdezte hirtelen.

– Hogy érted, hogy égett szagot? Persze hogy nem érzek semmit!

– Ég valami – ráncolta az orrát Willow. – Egyértelműen érzem… – Újra félbehagyta a mondatot, és kihajolt a kádból, aztán felkiáltott.

– Ó! – Most látta meg, hogy miközben a mobilja után tapogatózott. feldöntötte az ülőkét, és az odakészített törülköző tetején ott hevertek a korábban meggyújtott illatos gyertyák.

– Óóó! Úgy tűnik, meggyulladt.

Az elfeketedett kör közepéből valóban füst szállt fel, és az apró, pislákoló lángocskák épp elkezdték átvenni
a terepet. Az olvadt viasz szerteszét futott.

– Micsoda? – kérdezte Martha hangja a fülében, miközben Willow remegni kezdett. – Hogy érted, hogy meggyulladt?

Willow eldobta a mobilját, hogy biztonságban legyen. Megránduló arccal figyelte, ahogy pattan párat a fürdőszoba padlóján, majd a tenyerével kimert egy kis vizet a kádból, és lelocsolta vele a pislákoló lángokat.

Aztán kilépett a fürdőkádból, de ügyetlen sietségében megbotlott, ahogy kinyújtotta a kezét egy másik törülközőért, és az oldalán landolt, miközben majdnem belenyúlt a vécébe, azon igyekezve, hogy támasztékot találjon. Közben folyamatosan hallotta a nővére hangját a radiátor alól, amint őt szólongatja, ott van-e.

Végre maga köré tekert egy törülközőt, és előhalászta a mobilt.

– Minden rendben, Martha – szólt bele. – Nincs rá szükség, hogy kihívjunk valami szexi tűzoltót, mert eloltottam.

– Mekkora tüzet?

– Csak egy-két apró láng volt.

– A fürdőszobában? Hogyan lehetséges ez egyáltalán?

– Majd elmesélem, ha találkozunk anyánál. Mellesleg szombat vagy vasárnap legyen? Nekem mindkettő jó.

– Megbeszélem anyával, neki melyik alkalmasabb, és visszahívlak. Csak ne tervezz be magadnak semmi mást közben.

A beszélgetésnek vége lett, Willow leeresztette a vizet a kádból, megszárítkozott és felvette a pizsamáját. Aztán összehajtogatta a tönkrement törülközőt, hogy levigye a földszintre, és betegye a szemetesbe. Mély hálát érzett, hogy csupán ennyi, amit tönkretett. Belegondolni is szörnyű, ha azzal a hírrel kellett volna megkeresnie
a barátait, Lucyt és Simont, hogy porig égette a házukat, így hát inkább megfogadta, hogy mostantól egyetlen gyertyát sem fog gyújtani, miközben a távollétükben őrzi a házukat.

Nem teljesen ingyen lakott itt; egy névleges összeget kifizetett a barátainak bérleti díjként, miközben felügyelte az ingatlant. Lucy és Simon úgy döntött, hogy amint újra biztonságossá válik az utazás, egy évet eltöltenek a világ felfedezésével, mielőtt véget ér a nagy szabadság, és családalapításba fognak. Egyszerűen otthagyták az állásukat, és nekiindultak. E pillanatban éppen Japánban, Kiotóban tartózkodtak, de hamarosan továbbindulnak Vietnamba.

Willow is pontosan ezt tette volna legszívesebben, ha lett volna rá pénze. Bár ismerve őt, valószínűleg reménytelenül eltévedt volna az utazása valamelyik pontján.

– Rettentő veszélyes vállalkozás, ha engem kérdezel – vélte Rick, a barátja, amikor Willow elmesélte neki, milyen szerencsésnek tartja magát, hogy ilyen közel lakhat a londoni Victoria Parkhoz, egy ekkora házban, tekintve, hogy teljesen nincstelen.

Lucy és Simon bizonyára sokkal jobban jártak volna, ha ki tudják adni a házat egy ügynökségen keresztül, de akkor meg kellett volna válniuk két hőn szeretett sziámi macskájuktól, Siriustól és Cedrictől.

Willow-nak minden héten e-mailt kellett írnia Lucynak, hogy beszámoljon a macskák hogylétéről, és a legnagyobb félelme az volt, hogy valamelyik kislisszan egy véletlenül nyitva hagyott ajtón. Szigorúan szobamacskák voltak, szemlátomást messze túl elkényeztetettek
és értékesek ahhoz, hogy szabadon kószáljanak odakint.

Ha végiggondolja, sokkal könnyebb volna Lucynak bevallani, hogy majdnem felgyújtotta a házat, mert elaludt a fürdőkádban, mint azt, hogy valamelyik macska meglógott.

Ha már két kincset érő gondozottjáról van szó, gyorsan neki is indult, hogy megkeresse őket. Sirius és Cedric összegömbölyödve hevert az alacsony fáskosárban a nappali radiátora mellett. Volt rendes ágyuk is, kinek-kinek egy, de csak ritkán használták, jobban szerettek ebben a kosárban feküdni, amelybe egy takarót terítettek nekik.

Amikor Rick eljött látogatóba, Willow-nak távol kellett tartania tőle a macskákat, mert a férfinak macskaszőr allergiája volt; azonnal rájött a tüsszögés és viszketni kezdett a szeme. Ezért jobban szerette, ha inkább Willow látogatta meg az otthonában, vagy elmentek kettesben valahová.

Már majdnem négy hónapja, tavaly decemberben ismerkedtek meg – úgy, ahogy manapság oly sokan, azaz a Tinderen, jobbra húzással.

Rick volt az első, aki kettejük közül így fejezte ki tetszését, és miután Willow ellenőrizte a profilját, és neki is tetszett, amit látott (a férfinak szép mosolya volt, amitől a szeme is ragyogni kezdett), úgy döntött, ő is jobbra húz, hogy párba kerüljenek. Üzengetni kezdtek egymásnak, aztán néhány hét múlva megszerveztek egy találkozót egy bárban. A többi, ahogy mondani szokás, már történelem.

De azt tekintetbe véve, hogy Willow eddig milyen állhatatlan volt a kapcsolataiban (még sohasem jutott túl senkivel a hat hónapos határon), nagy kérdés, hogy Rick nem csak arra hivatott-e, hogy a múltja része legyen
a jövője helyett.

Hamarosan kiderül.

Azok, akik már találkoztak vele, azt mondták, Rick nagyszerű választás, még Martha is azon a véleményen volt, hogy jó volna kitartania mellette, pedig ő eddig sohasem volt elégedett Willow egyik barátjával sem. Anya is megkedvelte ezt az új fiút, és kétség sem fér hozzá, hogy ha apa élne, ő is hasonló véleményen volna.

Akkor vajon Willow miért nem engedi meg magának, hogy higgyen benne, megérdemli az esélyt, hogy Rick társaságában boldog lehessen?

HARMADIK FEJEZET

Szép tavaszi reggel volt, dagály, a gázlómadarak szorgosan keresgélték az elöntött területen a kagylókat, hogy hosszú csőrükkel feltörjék.

Kávéscsészével a kezében, és olyan helyeken fájdalmat érezve, ahol egy hatvanhárom éves nőnek talán már joga sincs fájdalmat érezni, Naomi Miller árnyékolta a szemét az áprilisi napsütés ellen, és kényelmesen elhelyezkedett a kert végében álló padon. Az ezüstösre kopott deszkán ülve nyílt a legszebb kilátás a partra; innen meg lehetett figyelni a jövés-menést, vele a madarak életét is.

Harminchárom éve vették meg Colinnal Anchor House-t, nem sokkal azelőtt, hogy Willow megszületett volna. Martha már hároméves volt akkor. Ő meg Colin alig merték elhinni, hogy ilyen szerencsések, hogy megengedhettek maguknak egy ilyen tágas, öt hálószobás Eduárd korabeli házat, a tengerpartig elnyúló kerttel. Drámai változást jelentett a korábbi, dél-londoni, sorházi lakásuk után, és úgy vetették bele magukat a Tilshamben folyó életbe, mint… nos, mint kacsa a vízbe.

Colin mindig ezt válaszolta, ha bárki kérdezte, hogy tetszik nekik a Londontól távoli élet.

– Ó, hát úgy hozzászoktunk, akár kacsa a vízhez – jelentette lelkesen.

Nem mintha Colin mindig itt tartózkodott volna. Hétfőtől péntekig az apró londoni legénylakásban szállt meg, miközben a Cityben dolgozott, aztán pénteken, közvetlenül ebéd után kocsiba ült, és leutazott Sussexbe, hogy Naomival és a gyerekekkel töltse az időt. A hétvégéi sokszor vitorlázással teltek, mert Colin imádott kint lenni a vízen. Annál nagyobb örömet talán semmi sem szerzett neki, mert mint mondta, ott mindig rátört a szabadság érzete, és élvezte, hogy az elemekkel dacolhat.

Nagy csalódás volt számára, hogy a felesége nem osztozott a vitorlázás iránti rajongásában. Naomi időről időre mutatott némi hajlandóságot, hogy kihajózzon vele, de a hajókázás túl sokszor torkollott abba, hogy Colin utasításokat bömbölt, amelyeket Naomi félreértett, és rosszul teljesített. Sokkal jobban szeretett békésen, csónakon evezgetni a kis kikötő környékén, ami valójában csak egy kis öböl volt. Naomi nem volt valódi hajós, és Colinnak újabb csalódást okozva, a lányaik sem.

Elkeserítőnek találta, hogy a felesége a vitorlások fajtáit sem tudja megkülönböztetni egymástól. De Naomi számára mind csupán hajók voltak, amelyekre vitorlát szereltek. Azt persze ő is látta, hogy az egyik régi, fából ácsolt vízi alkotmány, a másik meg üveggyapotból készült, de fogalma sem volt róla, melyiket hogy hívják.
És nem is látta értelmét, hogy megjegyezze. Talán csak az nyilvánult meg ebben, hogy makacs volt, és ellenkezésre hajlamos.

Az érdeklődése sokkal inkább a szárazföld irányába vonzotta, nevezetesen Anchor House kertjébe. Mielőtt ők beköltöztek volna, a korábbi tulajdonosok, egy idősebb pár, amelynek tagjai már nem voltak elég erősek a gondozásához, csúnyán elhanyagolták a területet.

A nagy részén elburjánzott a növényzet, és használhatatlan volt, arról nem is beszélve, hogy itt-ott veszélyes is, az üvegház szilánkjai meg a dülöngélő fészerek miatt.
De ahogy telt-múlt az idő, Naomi fokozatosan kézbe vette, és olyan kertté alakította, amely egyrészt a maga számára volt szentély, másrészt a gyerekek is tudtak benne játszani, ha nem épp a parton múlatták az idejüket.

A kertészkedéshez kapcsolódóan Naomi másik szenvedélyt is talált magának, gyűjteni kezdte a régi kertészszerszámokat és -eszközöket. Rendszeresen járt árverésekre, és böngészte a jótékonysági boltok meg használtcikk-üzletek készletét az újabb darabok után
– régi terrakottaedényeket, galvanizált locsolókannákat és áztatókádakat, fanyelű szerszámokat, fonott vessző- és háncskosarakat, kőedényeket és -vázákat meg régi kerti fémbútorokat keresve.

Először a saját kertjébe szánva vásárolta meg a kincseket, de miután sokkal többet halmozott fel belőlük, mint amennyire szüksége volt, illetve amennyi elfért volna nála, úgy döntött, hogy vállalkozásba fog, és kibérelt egy kicsi, megüresedett üzlethelyiséget a faluban.

Kerti Csodáknak nevezte el, és… ó, istenem, mennyire szerette azt a boltot! Mivel egyre nagyobb divattá vált az újrahasznosítás, és minden, ami antik hatást keltett, meglepően jól ment az üzlet, folyton új készlet után kutathatott.

Ezek után természetesen igen szomorú napja volt az életének, amikor hosszú habozás után úgy döntött, hogy bezárja az üzletet, mert a koronavírus-járvány teljesen felforgatta és tönkretette a világot. A megmaradt készlet egy részétől sikerült online megszabadulnia, de sok tárgy még mindig a garázsában állt. Egy nap muszáj lesz nekiállnia kiselejtezni őket, és eladni, ami eladható.

Colin elborzadt volna, ha látja, valaha oly rendezett garázsában milyen állapotok uralkodnak. Az mindig is a férfi birodalma volt, már-már vallásos áhítattal gondoskodott a bent tárolt autókról, minden erejével igyekezve megóvni őket a sós pára áldatlan hatásaitól. Naomi ebben messze nem volt annyira pedáns, és a saját kocsiját is gyakran hagyta a szabad ég alatt, kitéve az elemek kényének-kedvének.

– Szemlátomást kissé lejjebb adott itt valaki a nívóból – hallotta fejben Colin hangját.

Több mint két évvel a halála után is olyan tisztán szólt, mintha a férfi ott állna mellette.

Naomi biztosra vette, hogy így is marad.

A barátaiknál jártak látogatóban Chichesterben, amikor Colin meghalt. A hatvanhatodik születésnapját ünnepelték épp, aztán amikor vége lett a vendégségnek, felvették a kabátjukat, és Colin egyszer csak furcsa, tanácstalan tekintetet vetett a feleségére, mintha hirtelen eszébe jutott volna valami fontos, amit meg kell kérdeznie tőle. Aztán egyik kezével a melléhez kapott, eltorzult arccal lehunyta a szemét, és levegő után kapkodott.

Nagytermetű férfi volt – valóságos medve, ahogy sokszor jellemezték, esélytelen lett volna, hogy elkapják. Nekizuhant az asztalnak, amelynél az imént ettek, az feldőlt, és a földre zuhanó férfi testén landolt.

Az emlék, ahogyan Colin ott hever a borospoharak és kávéscsészék törmelékében, még hónapokon át kísértette Naomit. Nagyon méltatlan vég volt ez.

A háziorvosuk, a család jóbarátja, már jóval korábban figyelmeztette pedig, hogy fogja vissza az alkoholfogyasztását. Az étrendjére is ügyelnie kellett volna.
De Colin ebben régimódi volt, és hajthatatlan maradt. Nem változtatott az étrendjén, bármennyit nyaggatta is emiatt Naomi. Az a fajta ember volt, aki úgy hitte, rá nem vonatkoznak a szokásos szabályok; hogy ő érinthetetlen.

– Valamitől úgyis meg kell halni – felelte mindig, amikor a felesége megpróbált a lelkére beszélni –, és adja isten, hogy ez még azelőtt megtörténjen, hogy vén gyagyás lenne belőlem.

A tökéletes halál úgy nézett volna ki Colin számára, hogy elalszik a télikertben, miután egy napot kint töltött a vízen, imádott vitorlásán, a Marlow-n. A nevet a felesége javasolta, a lányaik, Martha és Willow nevének összevonásából.

Időbe telt, mire a férfi halála után Naomi megszokta lehengerlő jelenlétének hiányát, de azt mégsem lehetett mondani, hogy a szíve megszakadt volna Colin után.
Az élete nem torpant meg olyan mértékben, ahogy sokan hihették, akik eljöttek a temetésre leróni a kegyeletüket. Úgy nyilvánították részvétüket, mintha azt gondolnák, az asszony képtelen lesz létezni Colin nélkül, mintha a világon mindent elveszített volna.

Ám az igazság az volt, hogy miután túl volt a temetésen, hirtelen átalakulást érzett magában, mintha a régi önmaga átadta volna a helyet egy újabb, és erősebb valakinek. Naomi úgy szeretett erre gondolni, hogy a valódi személyiségének.

Igaz volt, hogy Colin hozott minden pénzügyi döntést, hiszen végtére is ez volt a szakmája, egy nemzetközi befektetési vállalat társigazgatójaként dolgozott. Közben Naomi a színfalak mögött az otthonuk fenntartásának munkáját végezte.

Igen, Colin volt a sztár a színpadon, az, akit oly sokan csodáltak, és aki mindig szórakoztatta a barátaikat, számos kollégáját és ügyfelét, ám a show hátterében folyó munkákat Naomi felügyelte, és ő alakította ki a színpadképet is. Azt már réges-régen elfogadta, hogy a házasságukban csak egy csillag ragyoghat igazán, és ez Colin. Vannak partnerek, akik között ez a leosztás működik.

Még csak két év telt el azóta, hogy megözvegyült, és nem volt nap, hogy valami ne emlékeztette volna Colinra, de Naomi nem volt hajlandó a múltban élni. Az élet folyton változik, és ha az ember elfogadja ezt a tényt, arra is képessé válik, hogy alkalmazkodva e változásokhoz,
ő maga is változzon. Talán éppen jobb emberré.

A kávé elfogyott. A pocsolyában böngésző pólingcsapathoz néhány sárszalonka csatlakozott. Áss-áss-áss, jártak a kis csőrök fel és le.

A sárszalonkák mindig az idősebb lányára, Marthára emlékeztették. A madár elszántsága miatt lehetett így: olyan mély meggyőződéssel indult a dolga után. Ez volt Martha a maga teljes valójában – eltökélt és összeszedett. Kitűzött maga elé egy célt, és megingathatatlan elszántsággal követte az utat, hogy elérje. Pontosan ugyanolyan cselekvő ember volt, mint az apja. Ezzel ellentétben Willow inkább ökörszem volt – kecses és parányi, aki minden érzékelhető cél nélkül táncikál körbe-körbe.

A két lány nem is különbözhetett volna ennél jobban. Naomi sosem szűnt meg csodálkozni rajta, hogy ugyanannak a két szülőnek hogyan lehet két ennyire egymástól eltérő gyereke.

Martha sötét hajú volt, magas termetű, ovális arcú és világosbarna szemű, olyan orral, amit ő maga túl hosszúnak talált, miközben Willow törékeny virágszál, szív alakú arcát szőke haj ölelte körbe. Távol ülő szeme ugyanolyan kék volt, mint Naomié. Gyerekkorában mindig őt választották ki az iskolában a karácsonyi angyal szerepére, amit Martha egyenesen visszautasított volna. Ő a fogadós szeretett lenni, aki parancsoló hangon közli, hogy nincs szabad szobája.

– Hahó!

Naomi előredőlt, és balra fordította a fejét, ahonnan a hang érkezett. Anélkül is tudta, hogy valóban látta volna a férfit, hogy Ellis Ashton köszönt oda neki, a Vízparti villa új bérlője, a legközelebbi szomszédja.

Ellis február végén érkezett, alig két hónapja. Hatvannégy éves volt, özvegy, felnőtt mostohafia Los Angelesben élt, és nemrég vonult nyugalomba egy vagyonkezelő cég ügyfélkapcsolati igazgatói székéből. A munkája gyakran vitte Frankfurtba, Brüsszelbe, New Yorkba, és az utóbbi időben Londonba, ahol ideiglenesen házat bérelt Richmondban. Aztán ideköltözött, hogy közelebb éljen az anyjához, akit a helyi idősek otthonában gondoztak.

– Hahó neked is – mosolygott a férfira.

– Kérek engedélyt a fedélzetre lépni!

– Az engedélyt megadom.

A férfi kinyitotta a fából ácsolt kapun a reteszt, és belökte.

Most, hogy ott állt előtte, Naomi megállapíthatta, hogy farmerkék szeme milyen jól passzol az ingéhez és a feje fölötti ég színéhez. Ellis derékban meghajolva, udvarias puszit nyomott az arcára. Aztán széles mosollyal – ami mit sem változott ahhoz képest, amire Naomi emlékezett egészen régről – előhúzott a háta mögül egy csokor rózsaszín és krémszín tulipánt.

– Sajnos bűnbe estem, mert ezeket a házigazdám kertjéből loptam – mondta –, de szerettem volna adni valamit, amiért olyan különlegessé tetted a tegnap estét.

– Köszönöm. – Naomi érezte, hogy mélyvörös pír önti el az arcát, mint egy bakfisnak. Visszaemlékezett rá, hogy a férfi vacsorát főzött neki, majd élénken felidéződtek benne az utána történtek is. Az ok, amiért olyan sok helyen érzett váratlan fájdalmakat aznap reggel.

Istenem, atyám, mit szólt volna Colin!

És ami még fontosabb: mit gondolna Martha és Willow?

NEGYEDIK FEJEZET

Tom Adams úton volt a munkahelye felé. Két nap telt el azóta, hogy Martha titokban megcsinált egy terhességi tesztet.

Tudta, hogy a felesége titkol előle ezt-azt, de végtére is, neki is voltak titkai. Tom úgy vélte, minden pár életében vannak ilyen dolgok, amelyekről hallgatnak egymás előtt. Azok, akik mást mondanak, nem őszinték magukhoz.
Az ő elképzelései szerint nem volt sem kivitelezhető, sem észszerű a másik nyakába zúdítani minden aggasztó gondolatot, amely az emberben felmerül.

Éppenséggel azért nem akarta Marthát terhelni a felével sem annak, ami a fejében zajlott, mert annyira szerette a feleségét, amennyire szerette. Épp elég sok mindennel kellett a nőnek megbirkóznia, aki annyira vágyakozott gyerek után. Még csak tíz hónapja tartott a folyamat, de máris kezdett vámot szedni rajta.

És Tomon is.

Mindig is csapatként működtek, büszkén a köztük lévő erős partneri kötelékre. Bármibe kezdtek, a kettejük közös, kétszáz százalékos figyelmével összpontosítottak a feladatra. Ebben számukra nem léteztek szűkmarkúan mért mennyiségek. Mindent vagy semmit. És éppen ez volt az, ami egyre jobban aggasztotta a férfit.

Ő is ugyanannyira szeretett volna gyereket, mint Martha, tényleg, de saját magukat nem akarta elveszteni a folyamat során, míg létrehozzák az utódot. Sokat olvasott róla a neten, ez milyen könnyen megtörténhet, és megrémült.

– Mi nem fogunk egyikévé válni azoknak a rémes pároknak, akik tönkreteszik a saját kapcsolatukat azzal, hogy teljesen megszállottjává válnak a babaprojektnek – jegyezte meg Martha egyszer, mielőtt még rájöttek volna, hogy nem minden halad olyan könnyen, mint remélték. Martha nem volt hozzászokva a kudarchoz, és Tom tudta, hogy most már ilyen szemmel tekint a tényre, hogy nem sikerült összehozniuk a kisbabát egyetlen csettintésre.

Vajon mennyi idő van még hátra addig, hogy egymást kezdjék hibáztatni?

És vajon miért aggasztja annyira, hogy talán épp ő lesz az, aki felelős a kudarcért?

Az, hogy családjuk legyen, mindig is része volt a köztük lévő egyezségnek. Miután megismerkedtek, elég hamar felmerült köztük a gyerekek témája. Úgy voltak vele, jobb minél hamarabb előrukkolni azokkal a kérdésekkel, amelyek kizáró okot jelenthetnének, hogy kölcsönösen megtudják egymásról, kiben milyen teljes kép él, mielőtt végleg elkötelezik magukat egymás mellett egy komoly kapcsolatban. Tom máig emlékszik rá, milyen megkönnyebbülés töltötte el őket, amikor felvetették ezt a témát is, és mindketten azt a választ hallották a másik szájából, amit szerettek volna.

Négy éve házasodtak össze, és megegyeztek abban, hogy először a párosukat erősítik meg, mielőtt megteszik a lépést, hogy szülőkké váljanak. Mindent megterveztek, és apró részletekbe menően kidolgoztak.

Ám Tom az elmúlt évek eseményei után hirtelen már nem volt annyira biztos abban, hogy jó ötlet-e gyereket hozni egy olyan világra, amely ennyire könnyen kifordulhat a sarkaiból. Az előző generációkat a háborúk és az atombomba aggasztotta, ám most úgy tűnt, még azoknál is létezik alattomosabb ellenség.

Tom anyja a járvány elején kapta el a betegséget, még mielőtt bárki tudhatta volna, mennyi rossznak néznek elébe. Öt rettenetes hetet töltött a kórházban, lélegeztetőgépen, mielőtt meghalt. Az alatt az idő alatt sem Tom, sem a nővére, Lynn nem tudták meglátogatni. Sőt, az apjuk sem. Anya egyedül halt meg, kizárólag a megfáradt, kimerült ápolószemélyzet kedvességére utalva.

Apa, aki tizenöt évvel idősebb volt anyánál, korábban gyakran tréfálkozott azzal, hogy ő lesz az első, aki eltűnik az árnyékvilágból. Teljesen összetört a felesége halálakor, és még mindig nem tudta összeszedni magát a veszteség után. Apa egyébként is rossz egészségi állapotban volt, ezért Lynn ragaszkodott hozzá, hogy költözzön hozzá közelebb.

Tomot mindig elöntötte a bűntudat arra gondolva, hogy a nővére ilyen készségesen magára vállalta a felelősséget, hogy vigyáz az apjukra, de tény, hogy leginkább a földrajz diktálta a dolgot. A családi otthonuk Harrogate-ben volt, Tom ott nőtt fel, és mivel a nővére és a férje nem messze, Northallertonban laktak, több értelme volt, hogy apa maradjon Yorkshire-ben, mint annak, hogy leköltözzön délre.

Tom akkor költözött el otthonról, amikor megkapta a diplomáját a Leedsi Egyetemen, és Yorkshire-ből Londonba költözött, hogy ott vállaljon gyakornoki munkát. Végül törvényszéki számvitelre specializálódott, ami egy olyan ember számára, akit delejesen vonzottak a részletek, tökéletes hivatás volt.

Alig három éve költöztek távolabb Londontól, és Tom saját vállalkozásba kezdett. Kibérelt egy akkora irodát Guildfordtól nem messze, ahol ő és egy néhány fős csapat dolgozhat. Azóta az ügyeik száma igen látványosan emelkedett, még azokkal az extra nehézségekkel együtt is, amelyeket a járvány hozott magával, és épp a napokban nyertek el egy megbízást egy nagynevű jogi cégtől, hogy ők szolgáltassák a bizonyítékul szolgáló adatokat a bíróság előtt egy biztosító ellen, amelyet azzal vádoltak, hogy csalást követett el az ügyfelei kárára.

Martha minden lépésnél bátorította és mellette állt, attól a pillanattól, hogy Tom elárulta neki a tervét, hogy szeretné otthagyni relatíve biztos, jól fizetett londoni állását, és önálló vállalkozásba fogni. Mindig is hálás lesz a feleségének érte, hogy vele örült, és hajlandó volt vállalni a kockázatot. Olyan kockázatot, amely egészen eddig egészen szép nyereséggel járt.

Tom a sok támogatást és bátorítást nagyon szerette volna azzal viszonozni, hogy segít valóra váltani Martha álmát, és végre kisbabájuk lesz. De vajon meddig hajlandó elmenni ezért?

Mi lesz, ha Marthát még jobban elfogja a kétségbeesés, és előáll a mesterséges megtermékenyítés ötletével?

Tomot a puszta gondolat is rémülettel töltötte el. Nemcsak az óriási költség, de az a sok fájdalom, amellyel ez járhat – a remény felragyog… hogy aztán minden kudarcos próbálkozásnál újra összetörjön.

Fohászkodott Istenhez, hogy megspórolhassa Marthának ezt a sok keserűséget.

Amikor megtalálta ezt a legutóbbi terhességi tesztet, amelyet Martha eltitkolt előle, egy szót sem szólt róla. Nem ez volt az első eset. A felesége nyilvánvalóan azt szerette volna, hogy csak azt tudja meg, amit igazán tudnia kell, és miután titokban végzi el a tesztet, boldogan közölni akarta vele a pozitív eredmény boldogító hírét.

Ha Tom őszinte akart lenni, szívesebben lett volna ott vele, amikor a tesztet csinálja, hogy osztozhassanak a felfedezés örömén.

Nem szándékosan keresgélt a szemetesben a teszt után, de határozott gyanú ébredt benne valamivel korábban aznap este, amikor Martha egyenesen az emeleti fürdőszoba felé vette az irányt, miután hazaérkezett. Tom hallotta még a nejlonzacskó jól felismerhető zizegését is. Úgy ismerte a felesége szokásait, mint a sajátjait, minden kisebb eltérés is olyan ékesen szólt, mint egy jelzőkürt.

Így hát, igen, belekukkantott a kukába, miközben fogat mosott lefekvéshez készülődve. De csak azért, hogy megbizonyosodjon arról, amit már amúgy is tudott.

Hajnal háromkor arra ébredt, hogy Martha sír. Arra fogta, hogy görcsöl a hasa a menstruáció miatt, és előfordulhat, hogy ez igaz is volt, de Tom mégis arra gyanakodott, hogy más okból hullottak a könnyei. Felajánlotta, hogy készít a nőnek egy melegvizes-palackot, és miközben várta a konyhában, hogy felforrjon a víz a kannában, vetett egy pillantást a naptárra.

Ahogy most haladt a kora reggeli forgalomban, Tom érezte, ahogy elfutja valami bűntudatos szégyen, mert eszébe jutott, milyen okból ellenőrizte a napokat.

Kiszámolta, Marthának mikor lesz legközelebb peteérése.

Megszámolta, hány napig kell tétlenül várakoznia.

És azt, hogy hány nap telik el várhatóan, míg újrakezdődik a folyamat, és megint rájuk nehezedik a nyomás.

ÖTÖDIK FEJEZET

A Cobham & Stoke D’Abernon állomásról a londoni Waterloora tartó 7.57-es vonat dugig volt, és már tizenhárom percet késett. Ez egyáltalán nem volt szokatlan jelenség, de így is bosszantotta Marthát; utálta, ha bárhová késve érkezik.

A mellette ülő, öles termetű férfi nagyon sok helyet elfoglalt, szinte átömlött Martha ülésére. Annyira zavarta, hogy a másik ember betör a személyes terébe, hogy hirtelen szinte nosztalgia tört rá a koronavírus-járvány szigorú közösségi távolságtartási szabályok közt folyó napjai után. Mivel ahhoz nem volt elég hely, hogy a laptopját használhassa, elővette a mobilját, hogy ránézzen az e-mailjeire. Végigpörgette őket, megjelölte azokat, amelyekkel később akart foglalkozni, és törölt mindent, ami nem volt érdekes. Könyörtelenül selejtezett az általa használt készülékeken. Az elektronikus eszközök Marie Kondója volt!

Ami azt illeti, határozottan nagy rajongója volt a KonMari-koncepciónak, és amikor bejött a köztudatba, jó hasznát vette a Tommal közös házban. Ösztönösen rendszerető emberek lévén, ami csak egy újabb volt a tények sorában, amelyek miatt annyira összeillő párost alkottak, egyszer, egy esős ünnepi hétvégét azzal töltöttek, hogy együttes erővel, szisztematikusan kiürítették az összes szekrényt, sőt a padlást is, és mindent kidobásra ítéltek, amire mindketten azt mondták, fölösleges az életükben. Olyan ruhákat, amelyeket már időtlen idők óta nem hordtak, könyveket, amelyeket sosem fognak újra olvasni, olcsó tollasütőket, amelyekkel már biztosan nem játszanak majd, és sokdoboznyi, nos, olyan kacatot, ami már nem fontos azoknak az embereknek a számára, akik mostanára lettek; szemeteszsákokba gyűjtötték őket, és vagy elvitték őket a szemétlerakóba, vagy a helyi jótékonysági üzletbe kerültek. Sem Martha, sem Tom nem volt szentimentális alkat, a feladat nem okozott nekik nehézséget. Mire befejezték, Marthát eltöltötte valami különlegesen jó érzés, mint aki hatalmat kapott a kezébe. Megtisztultnak érezte magát, olyannak, aki irányítása alatt tartja a dolgokat.

Amikor a vonat végre befutott a Waterloora, ő is sietős ritmust vett fel a zsúfolt peronon a többiekkel együtt, és a metróállomás felé haladva eszébe jutott, hogy mennyire feldúlt volt pár éjszakával korábban – milyen haszontalannak érezte magát. Eltűnődött, hogy nem kellene-e megismételnie a KonMari-folyamatot. Vajon attól ismét úgy érezné, hogy az irányítás jobban a kezébe került? Mert ahogy a dolgok álltak, attól, hogy szemlátomást nem képes teherbe esni, végtelenül tehetetlennek érezte magát. Utálta azt az egyre erősödő érzést, hogy egy ismeretlen erő megakadályozza, hogy megkapja a gyereket, akit annyira szeretett volna megkapni.

Megvette a szokásos tejeskávéját az épület földszintjén lévő kávézóban, amelyben a Brand New Designs irodái is helyet kaptak, és lifttel felment a tizedikre.

Leült az íróasztala mögé, bekapcsolta a számítógépét, és felkészült a munkanapra. Itt legalább abba fektetheti az energiáját, hogy valami másra gondol, nem arra, hogy nem terhes.

De nem így történt. Háromnegyed tizenkettőkor megkérték, hogy csatlakozzon a csapathoz a nagy tárgyalóban, mert egy új ügyfelet akarnak megszerezni, akinek új stratégiát kellene alkotni, és új arculatot tervezni. Egészen addig senki sem tudta, ki lesz az ügyfél, míg Jason Dawson, a vállalat vezérigazgatója ki-be nem kattintgatta a tollát – mindig háromszor –, és bele nem kezdett a mondókájába.

– A Topolino – mondta – eredetileg főként online térben tevékenykedik, elsősorban a felső kategóriás baba-mama holmikra specializálódva, de számos exkluzív outlet is forgalmazza a termékeiket, például a Harrods és a Harvey Nichols. Miután Harry és Meghan első gyereke megszületett, még szélesebb körben ismertté váltak, mert a kisfiút az egyik kék-fehér csíkos kötött kardigánjukban kapták lencsevégre, amelynek gallérján látható volt a jellegzetes, egeret ábrázoló logó. A Topolino kisegeret jelent olaszul, ha nem tudnák a kollégák.

Jason mögött, a képernyőn, megjelent Archie az imént említett kardigánban.

Az asztal körül többen mormolva nyugtázták a hallottakat.

– A patronálásnak köszönhetően a babaruháik, a várandós nőknek szánt ruhák és kellékek eladása az egekbe szökött – folytatta Jason –, és azóta több üzletet is nyitottak London-szerte, Bathban és Cambridge-ben. Ám van egy probléma, mégpedig az, hogy nemrégiben elkövették azt a hibát…

Martha felnézett az édes kis Archie fotójára. Azonnal tudta, mi volt az a probléma, és nem tudott megálljt parancsolni magának, kibukott belőle:

– Azzal vádolták őket, hogy nem etikus gyártási eljárásokat alkalmaznak.

Jason felé fordulva rámeredt, aztán háromszor ki-be kattintotta a tollát.

– Mondd tovább – noszogatta Marthát, akire azonnal lézersugárként vetült a figyelme.

Martha tudta, hogy Jason szereti a spontán reakciókat, de saját maga miatt mégis bosszankodott, miután elárulta magát, hogy bármit tud a kisbabákról, pedig nincsen gyereke. Eddig még egyetlen kollégájának sem árulta el egyetlen szóval sem, hogy gyereket szeretne. Ha megtette volna, biztosan nem kapta volna meg nemrégiben az előléptetését sem. A kerek asztal körül itt ülőknek vagy sohasem lesz családjuk, vagy már a csecsemő- vagy kisgyerekkoron messze túl járó gyerekeik vannak.

– Állítólag gyerekeket is dolgoztattak Bangladesben, az egyik általuk forgalmazott várandósruha-kollekció gyártásához – mondta Martha. – Amint napvilágot láttak e híresztelések, leállították azt az üzemet, és a teljes gyártást áttelepítették Nagy-Britanniába, egy felföldi, már addig is létező gyárba, ahol jobban felügyelni tudták a munkálatokat.

– Pontosan így történt – mosolygott rá Jason.

– Feltételezhetően a bangladesi gyárban olcsóbb volt a termelés, nem igaz? – kérdezte Steve, a kreatív igazgató.

– És azóta már meg is fizették az árát – felelte Jason. – Ezért most úgy érzik, itt az ideje egy arculatfrissítésnek.

– És valóban tapasztaltak visszaesést a népszerűségük és az eladásaik terén? – kérdezte James, a tervezési tanácsadójuk. – Mert a vásárlók sokszor azt mondják, bojkottálják a termékeket, ám ez sokszor nem esik egybe azzal, ami a gyakorlatban történik.

– Megalapozott meglátás – kattintott háromszor a tollán Jason. – Miközben az eladások terén csak minimális csökkenést tapasztaltak, az imázsuk, és a vásárlói értékelések nagyon is sokat romlottak. Ami azt jelenti, hogy az lesz a feladatunk, hogy meggyőzzük az ügyfelet, képesek leszünk újra némi fényt varázsolni kopottnak tűnő koronájukra.

A következő háromnegyed órában ötletekkel pingpongoztak, míg Jason le nem zárta a megbeszélést.

– Nagyon jól informált vagy a Topolino kapcsán
– jegyezte meg, miközben kifelé indultak a tárgyalóból. – Babaholmit keresgéltél?

– Ajándékot vettem az egyik barátnőm nemrég született gyerekének – hazudta Martha, feltéve a pókerarcot. Ha Jason ezzel a nem túl finom módszerrel szeretné kideríteni, hogy terhes-e, vagy tervezi-e, amit a törvény szerint nem szabad megtennie, hát átlépett egy vonalat. Ám a Jasonhöz hasonló férfiak mesterei annak, hogy határokat lépjenek át, és valamiképpen mégis mindig megússzák. Okos, dinamikus és megdöbbentően jóképű férfi volt, és mivel valamilyen titokzatos érzéke volt ahhoz is, hogy kitalálja, Martha mire gondol, egy másik életben akár csábítást is jelenthetett volna a számára. De ebben az életben nem. Martha átlátott James szupererős vonzerejének ködfüggönyén.

– Remélem, találtál náluk valami szépet – mosolyodott el lassan, mielőtt kihúzott háttal bement az irodájába.

Igen, találtam, gondolta Martha, és látta maga előtt az aranyos kis kardigánt, amit megvett, és most a vendégszobában elrejtve tárolt. Még azelőtt szerezte be, hogy a Topolinóval kapcsolatos jelenlegi vádak nyilvánosságra kerültek volna, és Martha remélte, hogy valóban olyan etikus körülmények közt készült, mint ahogy azt a vállalat most hangsúlyosan állította, hogy minden termékükre igaz.

Az ebéd a vállalati mikróban sebtiben felmelegített miso volt, aztán egy másik megbeszélés következett, egy már meglévő ügyféllel, egy online fogadófelületet üzemeltető vállalattal, amelynek fontos volt, hogy úgy hirdesse magát, mint a felelősségteljes szerencsejáték szószólóját, miközben folyamatosan csalogatniuk kellett a legfontosabb célközönségüket – azokat az embereket, akik nem engedhették meg maguknak, hogy pénzt veszítsenek –, hogy még többet játsszanak.

Nem épp a legkreatívabb vagy leginspirálóbb nap van mögötte, gondolta Martha aznap este, miközben hazafelé tartott a zsúfolt vonaton. Ha működő vállalatot akar az ember, nem lehet válogatós vagy finnyás az ügyfeleket illetően, szokta mondani gyakorta Jason. Martha nem volt ebben teljesen biztos. Ebben az időszakban nem kellene vajon valamivel etikusabban és józanabbul gondolkodniuk? Jasonnek volt egy vesszőparipája, hogy meg kell őrizniük a valóságérzéküket, mindamellett bármilyen új szabály szerint képes volt játszani a játékot, amit csak a kezébe nyomtak.

Az apja teljes mértékben egyetértett volna Jasonnel. Az üzlet az üzlet. Az ember azt teszi, ami legjobb az ügyfélnek, meg az alkalmazottaknak, és nem ítélkezik.
Ez egy farkastörvények által irányított világ, nem gyenge legényeknek való.

Martha kiskora óta bálványozta az apját, és olyan szeretett volna lenni, mint ő, tele energiával és lendülettel.
Az apja nem ismert lehetetlent, és mindent játszi könnyedséggel csinált. „Nem létezik olyan, hogy nem vagyok rá képes – sulykolta mindig a lányába. – Az életben bármit meg lehet ragadni. Csak hinned kell, hogy arra vár, hogy a tiéd legyen.”

Martha hitt neki, és minden tőle telhetőt megtett mindig a sikerért, úgy, ahogy tudta, az apja szeretné. Az apja rettentő büszke volt rá, amikor évfolyamelsőként végzett az üzleti tanulmányok szakon, és még annál is jobban, amikor a mesterfokozatot is megszerezte marketingből.

– Ez az én lányom – ragyogott. – Most már hivatalosan is képzettebb vagy, mint a te jó öreg apád.

Hirtelen elfogta a szomorúság, mert rádöbbent, mennyire hiányzik neki az apja, meg a lányába vetett sziklaszilárd hite, az, ahogy buzdította mindig, ha erőt vett rajta a kételkedés a saját képességeiben.

Még tíz perce volt hátra, hogy leszálljon a vonatról, amikor megrezzent a telefonja. Jasontől jött üzenete.

Szeretném, ha a tiéd volna a Topolino, ha úgy alakul.

Remek, írta vissza neki. Máris várom.

Vajon miért ráesett a választás, töprengett azonnal.

Vajon ez valamiféle vizsga? És ha igen, még akár el is bukhat, most, hogy az agya tökéletesen tompa. Ami az apja szerint mindig annak a jele, hogy valahogyan újra kell kalibrálnia magát, és más szemszögből szemügyre venni a problémát.

Már a kocsijában ült, és kifelé hajtott az állomás melletti parkolóból, amikor eszébe jutott, hogy az anyja még mindig nem válaszolt a WhatsAppon küldött üzenetére, amelyben a hétvégével kapcsolatban érdeklődött. Igazán furcsa volt az egész, de közben tény, hogy anya egy ideje rá nem jellemző módon hanyag volt a kapcsolattartásban. Előtte mindig megbízhatóan, szinte azonnal reagált az üzenetekre, de mostanában sokkal kevésbé.

Martha csak remélni tudta, hogy az anyja nem azért némult el, mert nyomasztja valami gond, amit magában tart. Pedig ez nagyon is jellemző volna Naomira: sosem akarná, hogy bárki hűhót csapjon vagy aggódjon miatta.

HATODIK FEJEZET

Willow-nak azt mondta a témavezetője az Acts of Kindnessnél, vagyis az AoK-nál, hogy megvannak hozzá a képességei, hogy az egyik sztárelőadójuk legyen.

– Ösztönös tehetséged van hozzá, hogy megszólítsd az embereket – hangzott Kyle véleménye a tréning időszakában. – Mindenki megnyílik neked. És tudod, miért? Mert meghallgatod őket, empátia árad belőled. És ez nem olyasmi, amit tanítani lehet. Így hát neked kell odafigyelned, hogyan használd ezt a képességedet.

Az volt a gond, hogy ez az úgynevezett empátia inkább Willow ellen dolgozott, következésképpen rendre elhibázta a célokat. Csupán rossz időszak, nyugtatta magát; mindenkivel megesik. Alig több mint három hónapja csatlakozott az AoK-hoz, tele lelkesedéssel amiatt, hogy reményei szerint része lehet egy szervezetnek, amely abban segít, hogy a világ jobb hely legyen. Tökéletes állásnak tűnt a számára – rugalmas munkaidő, alig rövid sétára a helytől, ahol lakott, és az, hogy olyan csapat tagja lehetett, amelyik hitt abban, amit csinál. De volt ennek a munkának is hátulütője: Willow túl sokszor érzett túlságosan nagy sajnálatot azok miatt, akiket felhívott. Sőt, néha még egy kis szégyenkezés is elfogta.

– A tágabb képet kell figyelembe venned – mondta neki Kyle, miután Willow hangot adott aggodalmainak. – Ezek olyan emberek, akik őszintén hisznek azokban az ügyekben, amelyeket már támogatnak; te csak annyit teszel, hogy óvatosan noszogatod őket, hogy valamennyivel emeljék az adományaik összegét. A legtöbben kifejezetten boldogan megteszik.

Kyle-nak igaza volt. Azok közül, akik „állandó adományozónak” számítottak, sokan erkölcsi kötelességüknek látták, hogy emeljék az összeget, amit adományoztak. Csak lépést tartanak az inflációval, így is lehetett nézni.

De úgy is lehetett nézni, ahogy egy kiábrándult régi munkatárs posztjában szerepelt, szerinte ugyanis az AoK-nál dolgozni semmivel sem volt különb, mint egy olyan telemarketinges call centerben, ahol az alkalmazottak nem törődtek vele, hogyan rángatnak ki az emberek zsebéből minél több pénzt a jótékony adományozás nevében, míg működik. Kyle reakciója a következő volt erre:
„Az embernek hinnie kell az ügyben, és ez esetben a végeredmény igazolja a módszert.”

Miként Willow kénytelen volt rádöbbenni, a jótékonysági szektorban folytatott munka sokkal könyörtelenebb volt, mint valaha képzelte volna. Mindig az okokra kellett összpontosítani, amelyek miatt hívtad az illetőt. A rákban haldokló gyerekekre, akiknek kezelésre lett volna szükségük, amelyet kizárólag úgy kaphattak volna meg, ha több pénz kerül a kutatásra. Világszerte milliók halnak éhen. És ott van a sok otthontalan ember. Meg a segítségre szoruló állatok, az elhagyott kutyák és macskák, a brutálisan kihasznált szamarak, amiket egészen addig dolgoztattak, míg a kimerültségtől össze nem roskadtak. Na igen, voltak olyanok is, akiknek a szemében nem tűnt elsőrendűnek az állatokról történő gondoskodás, ám az AoK-nál nem tettek kivételt a válogatott jótékonysági ügyek listáján szereplő tételek között, amelyeket képviseltek. A szenvedés az szenvedés. A szükség az szükség. És az AoK-nál folytatott munkájuk az volt, hogy részei legyenek a megoldásnak.

Willow többeket ismert az aznap este vele egy műszakban dolgozók közül, akik többségükben ingerült urbánus kreatívok voltak, akik valamiféle modern Robin Hoodnak szerették volna látni magukat, olyannak, aki elvesz a gazdagoktól, hogy a szegényeknek adhasson. Meg jó néhány feltörekvő színésznő. Ez a munka tökéletesen passzolt ezekhez a lányokhoz. A számukra megfelelő órákban dolgozhattak a meghallgatások mellett, és itt több pénzt tudtak keresni, mint ha pincérkednének.
A színészi képességeiket is jól latba vethették a telefonálás során, és rendszeresen célt is értek.

Willow-nak is ki kellett dolgoznia a saját színészi módszerét, és fejleszteni a sikerességi rátáját, máskülönben nézhet új állás után. Gyorsan cserélődtek itt az emberek. Ha nem ütötte meg a munkád a kellő szintet, hamar kipenderítettek, hogy valaki más, nálad jobb léphessen a helyedre. Végtére is, ahogy Kyle szerette tréfálkozva mondogatni, nem jótékonysági intézményt üzemeltetnek itt!

Éppenséggel őt is figyelmeztette pár napja, amiért nem ragaszkodik eléggé a leírt forgatókönyvhöz, és túl hosszú szüneteket tart.

– Elég a legkisebb habozás is – jegyezte meg Kyle –, és lehetőséget adsz az adományozónak, hogy átvegye az irányítást a beszélgetés fölött, és elutasítson. Öntudatosabbnak, rámenősebbnek kell lenned.

A nővérének nem okozna gondot, hogy öntudatosabb legyen. Ha Martha itt dolgozna, rendszeresen túlszárnyalná a célt, és közben időről időre helyretenné Kyle-t. De csak időpazarlás az után vágyakoznia, hogy jobban hasonlítson a nővérére. Mindig is olyanok voltak, mint a tűz meg a víz.

Geraldine néni, anya legrégebbi barátnője, Willow és Martha keresztanyja, egyszer úgy foglalta össze a két testvér közötti különbséget, hogy Martha, aki a rendre és tökéletességre törekszik, az a fajta ember, aki azért nem adna kölcsön senkinek egy könyvet sem, mert félne, hogy az illető tönkreteszi, vagy elfelejti visszaadni. Vele ellentétben, mondta Geraldine néni, Willow pedig azoknak a táborába tartozik, akik a nekik kölcsönadott könyv lapjait szamárfülessé teszik, rácsöpögtetik az italukat, vagy a fürdőkádba ejtik, netán egyszerűen elhagyják valahol. De csak véletlenül, sosem szándékosan.

Nos, Willow egy percig sem ellenkezne e véleménnyel. Reménytelenül gondatlan, és egyik pillanatban sem tudja, hogy a következőben vajon merre fordul majd az élete.

Észrevette, ahogy Kyle elszánt arccal megjelenik, hogy elvégezze az óránként esedékes ellenőrzést, hogy haladnak a munkatársak, ezért gyorsan megigazította a fejhallgatót, és tárcsázta a listáján szereplő következő számot. Sosem szerette, ha Kyle odaállt a háta mögé, vagy ami még rosszabb, belehallgatott a beszélgetésbe; azonnal zavarba jött tőle, és könnyebben elrontott mindent. Ám ezúttal Kyle célpontja inkább Stefan volt, a csapat legújabb tagja.

Miután Mrs. Tate felvette Matlockban, Derbyshire-ben, Willow ragaszkodott a forgatókönyvhöz. De öt perc múlva már nem is tudta eldönteni, mi dúlja fel jobban, az-e, hogy el kell magyaráznia, milyen rosszul bánnak Indiában a szegény szamarakkal, hogyan ütlegelik és éheztetik őket, aztán hogyan hagyják őket elpusztulni az út szélén vagy az, hogy hallgatnia kell az adományozó reszketeg hangjából csendülő bocsánatkérő szomorúságot. Az idős hölgy nem engedhette meg magának, hogy a havonta rendszeresen utalt összeget megemelje.

– Már csupán heti egy font is rettentő sokat jelentene azoknak a rémesen kihasznált szamaraknak – hízelgett Willow. Akkor sem érezte volna rosszabbul magát, ha megtámadja az idős hölgyet az utcán, és kitépi a táskáját a kezéből.

– Bárcsak tehetném – sopánkodott Mrs. Tate. – Tényleg nagyon szeretném, de csak a kis állami nyugdíjam van, és mindig annyi a fizetnivaló, még arra sincs pénzem, hogy a mosógépet megjavíttassam. – Úgy hangzott, mintha a sírás kerülgetné, és Willow már nem tudta volna elviselni a gondolatot, hogy ennél jobban is feldúlja. Ha neki hatalmában állna, hát elküldené az öreg hölgynek a pénzt, hogy vegyen magának egy új mosógépet, sőt talán még azt is felajánlaná, hogy kivasalja helyette, amit kell.

– Rettentően sajnálom, hogy ezzel zavartam önt, Mrs. Tate – zárta le a beszélgetést Willow, maga is a sírás határán. – Kérem, ne aggódjon a szamarak miatt, már így is fantasztikusan sokat tett értük, és biztos vagyok benne, hogy nagyra értékelik a segítségét. Viszonthallásra.

– Viszonthallásra, kedvesem. És köszönöm, hogy ilyen megértő.

Willow, torkában gombóccal, letette a telefont. Muszáj megacéloznia magát, mielőtt a listáján szereplő következő számot tárcsázza. Vajon miért tűnik úgy, mintha mindig olyan adományozóknál kötne ki, akiknek nincs pénzük? Csak egyetlenegyszer csodás lenne olyannal beszélni, aki dúskál a pénzben, és boldogan osztja meg olyanokkal, akik kevésbé szerencsések, és kihasználják őket.

Talán épp ez a baj a világgal, hogy azok, akiknek van, megtartják maguknak, akik meg nincstelenek, tudják ugyan, hogy milyen pénz nélkül lenni, és szívesen segítenének, csak nekik nincs miből.

Willow nem bánta, hogy vannak olyanok, akik sikeresek és gazdagok, nem volt afféle irigy, folyton panaszkodó alak; sőt, távol állt tőle, sok szerencsét nekik, gondolta. Végtére is az ő családja mindig kényelmes jómódban élt, és ő úgy nőtt fel, hogy azt sokan kiváltságos helyzetnek neveznék.

Nem szeretett arra gondolni, apának mi volna a véleménye a mostani állásáról. Willow szinte hallotta a hangját: „Nemigen lehet nagy karriernek nevezni, lányom, nem igaz?”, és maga előtt látta megértőnek szánt mosolyát. „Ugyan, mi lehet annál szebb cél, mint segíteni abban, hogy a világ jobb hellyé váljon?” Úgy képzelte, valami effélét válaszolna neki.

Szinte vicces, hogy Martha sosem érezte úgy, hogy önigazolásra volna szüksége, miközben Willow rendszeresen. De végtére is apa sohasem fogadta el a Kérdéses Életcélokat, amelyeket rövidítve is emlegetett, K. É.-nek, márpedig Willow jelenlegi munkája határozottan megkérdőjelezhetőnek tűnt. „A jövőt – mondaná az apja –, mindig a jövőt kell figyelned, és azt kérdezned magadtól, hogy milyennek akarod látni a sajátodat.”

Ez is egy további különbség volt Willow és Martha közt. Martha mindig tudta, mit akar – csodálatos karriert és csodálatos férjet, és amikor eljön a megfelelő időpont, néhány csodálatos gyereket. Ezzel ellentétben Willow sohasem tudta igazán, mit akar. Még most sem.

– Ábrándozunk, ábrándozunk, már megint, Willow?

– Csak várom, hogy az adományozó felvegye a telefont – hazudta Kyle-nak, aki, mintegy varázsütésre, egyszer csak felbukkant mellette.

Amikor a férfi odábbállt, hogy ellenőrizzen valaki mást, Willow feltárcsázta a számot, és várta, hogy a penarthi illetőségű Miss Evans jelentkezzen. Amikor megtörtént, belekezdett a forgatókönyv első mondataiba.

– Jó estét, Miss Evans, remélem, kellemes estéje van, és nem valami fontos eseményt szakítok meg, de azon gondolkoztam, nem fontolná-e meg…

A vonal túlsó oldalán szinte bántóan süket csönd jelezte, hogy lecsapták a telefont.

Jól van, nyugtatta magát, a következő jobban fog menni. És hála istennek úgy is lett, ahogy az azutáni is, amelynek során egy folyamatos adományozó kijelentette, hogy egy jókora egyszeri adománnyal akarja támogatni azt az alapítványt, amelyet már évek óta segített.

Nyolc harminckor jó hangulatban zárta le a munkanapot, és meglepetten látta, hogy Rick várja kint, az épület előtt. Látva a férfi helyes arcát, rendezett haját, csinos öltönyét, ugyanúgy, mint mindig, most is legszívesebben megcsípte volna magát, nem álmodik-e, hogy ez az ő barátja. Biztos volt benne, hogy ő nem Rick Falconer szokásos zsánere, ahogyan Rick sem hasonlít az eddigi barátaira. A legutóbbi motoros futárként dolgozott, és a napjait azzal töltötte, hogy London-szerte száguldozott, csomagokat szállítva, esténként pedig egy bandában gitározott. A haja majdnem ugyanolyan hosszú volt, mint Willow-é. Az előtte lévő szakács volt, aki a furgonjában rendezett be mobil konyhát, és rendszeresen járt zenei fesztiválokra, ahol vegán burgert árult. Willow ott ismerkedett meg vele. Rick, aki harmincnyolc éves volt, egészen más világot képviselt, és sokkal inkább tűnt olyannak, aki egy okos, mindig jól öltözött barátnőt választ, olyat, aki ugyanolyan ambiciózus, mint ő maga. Azaz Willow gyökeres ellentéte.

– Hát te meg mi járatban erre, Rick? – kérdezte a férfitól.

– Elviszlek vacsorázni, abban a járatban.

– De nem is mondtál erről semmit, amikor este beszéltünk.

A férfi mosolygott.

– Az ember ezt szokta csinálni, ha meg akarja lepni a barátnőjét, mert együtt szeretne ünnepelni vele egy mérföldkövet. Nem szól neki előre.

– Mérföldkövet? – visszhangozta Willow. Atyaég, mit felejtett el?

– Négy hónapja ismerkedtünk meg, és most szeretnélek elvinni valami különleges helyre vacsorázni.

– Ó, de kedves! – Willow-t meghatotta a romantikus gesztus. – De nem vagyok különleges helyhez öltözve – jutott eszébe, és megrángatta magán a laza overallt és a farmerkabátot.

– Nem probléma – legyintett Rick. – Gyere, menjünk. Van egy másik meglepetésem is. Olyan, amire, nagyon remélem, igent mondasz majd.

– Most mondd el – kérte Willow, miközben a férfi átkulcsolta a kezét, és a BMW-je felé vezette, amit a dupla sárga vonalnál parkolt le.

– Nem – tiltakozott Rick –, várnod kell.

Kinyitotta előtte az utasoldali ajtót, aztán óvatosan be is csukta, miután Willow biztonságba helyezte magát odabent. Ilyen volt; tökéletes gentleman. És ez volt a férfi diszkrét módszere arra, hogy Willow be ne vágja a kocsiajtót, amire pedig hajlamos volt. Sohasem szándékosan történt, de hiszen számos egyéb dolog is volt, amit nem tervezett, és aztán mégis elkövetett. Mint például azt, hogy majdnem felgyújtotta a barátai házát a minap. Vagy nem jutott eszébe, hogy Rick nem szereti a teát, esetleg nem kér tejet a kávéjába. Nagy szerencsétlenségére, Rick ezeket személyes sértésnek vette, de Willow megmondta neki, hogy ő tényleg teljesen reménytelen az efféle triviális részletek terén.

Rick nevetve fogadta, amikor Willow elismerte, hogy szitaagya van, ha dátumokról van szó, a telefonszámokról nem is beszélve. Innentől tehát egyszerűen az ő „ügye” a számok, mondta Rick, és miután Willow azt is bevallotta, hogy a pénzügyek terén kisebbfajta lejtmenet következett be nála (igen eufemisztikus kifejezés volt ez a hiteltúllépésre), felajánlotta, hogy vele együtt átnézi a hitelkártya- és bankszámlakivonatait. Óriási segítséget jelentett, mert megtalálta azokat a rendeléseket és hiteleket, amelyeket Willow elfelejtett lemondani, némelyiket időtlen idők óta. Nagyon hálás is volt mindezért a férfinak, de egy kicsit ostobán is érezte magát, amiért ő maga nem szúrta ki ezeket.

Volt egy kis tőkéje, amit apa hagyott rá a végakaratában, ahogy Marthára is, de harmincöt éves koráig csak a kamatokhoz fért hozzá, mivel az apja be akarta biztosítani, hogy ne szórja el azonnal az egész összeget. Feltehetően abban reménykedett, hogy mire Willow harmincöt éves lesz, már az a felelősségteljes felnőtt nő lesz belőle, amilyennek mindig is látni szerette volna. Olyan felelősségteljes ember, mint Rick, mosolygott magában Willow.

Rick a pénzügyi szektorban dolgozott, IT-üzemeltetési menedzserként. Willow-nak nemigen volt fogalma róla, ez mit jelenthet, de úgy tűnt, a férfi élvezi. Hétfőtől péntekig öltönyben járt, és valószínűleg fantasztikusan sok pénzt keresett. Apa kedvelte volna. Willow azt is érzékelte, hogy anya és Martha csendes megkönnyebbültséggel fogadták, hogy végre olyasvalakivel randizik, akivel észszerű kapcsolatba lépni, valaki olyannal, aki állandó, biztonságos háttérrel bír és várhatóan szép jövő áll előtte. Valakivel, aki képes lesz gondoskodni Willow-ról.

Ezt apa mondta egyszer: „Martha mindig vigyáz majd magára, de a húgának szüksége lesz valakire, aki vigyáz rá.”

Véletlenül hallotta meg, amikor anyával beszélgettek erről, és anya azt felelte rá: „Szerintem rá fogsz jönni egyszer, hogy pontosan fordítva van, és Willow-nak csak arra van szüksége, hogy ő gondoskodhasson valakiről.”

Amikor megérkeztek az étteremhez, Rick előhúzott egy elegáns papírszatyrot a csomagtartóból, és Willow kezébe adta. A lány meglepetten látta, hogy egy csodaszép fekete ruha lapul benne, meg egy pár szexi magas sarkú, amibe átöltözhet.

– Mondtam, hogy különleges este lesz – jegyezte meg a férfi, miután Willow előkerült a női mosdóból az új ruhában és cipőben. – És minden porcikáddal pontosan olyan különlegesnek nézel ki ebben a ruhában, ahogy sejtettem.

– Még sohasem viseltem hasonlót ezelőtt – vallotta be a lány, és szinte sütkérezett a csodálatban. – Egészen másként érzem magam. Mintha nem is én volnék.

– Tökéletes vagy – jegyezte meg Rick. – És nagyon szexi. El is gondolkodtam rajta, hogy ne hagyjuk-e ki a vacsorát, és menjünk haza egyenesen, hogy lehámozhassam rólad.

Willow kuncogott.

– Mekkora kár lenne azok után, hogy ennyit vesződtél – jelentette ki. – És egyébként is farkaséhes vagyok.

Rick csak jóval később árulta el, mi a meglepetés. Addigra Willow elmesélte neki, hogy a műszakja végén milyen nagyvonalú adományozóval beszélt, ami azt jelentette, hogy nemcsak elérte a heti célját, de messze meg is haladta. Várnia kellett a desszert utánig, addig hiába könyörgött Ricknek, hogy árulja el.

Amikor a férfi keze átkúszott az asztalon, és megfogta az övét, Willow egy őrült pillanatig azt hitte, gyűrűt húz az ujjára, és feleségül kéri.

– Azt szeretném, hogy költözz össze velem. – Rick keze felemelkedett, és egy elszabadult hajtincset Willow füle mögé simított. – Szerintem mindketten tudjuk, hogy a kapcsolatunk ebbe a fázisba lépett, nem igaz?

HETEDIK FEJEZET

Naomi, néhány további önkéntes falusival karöltve nekiállt a nagytakarításnak a Szent Megváltó-templomban. Titokban megegyeztek, hogy kivárják, míg Veronica Carlyle, a lelkészük elutazik egy háromnapos keresztény vezetői konferenciára, csak akkor kezdenek bele. Az a helyzet volt ez, amelyre azt szokás mondani, hogy ha nincs otthon a macska, cincognak az egerek. Veronica jelenlétében a folyamat elé jókora akadályok gördültek volna, mert egyfolytában a biztonsági előírások miatt aggódott volna; igazi szőrszálhasogató volt, ha a szabályszerű eljárásokról volt szó.

A Szent Megváltó nem vonzott olyan sok turistát, mint a szomszédos Boshamben álló Szentháromság, amely a Nyugat-Sussexben található legrégebbi szent épület címmel büszkélhedhetett, de a feljegyzések szerint a Szent Megváltó is valószínűleg a tizenegyedik század végén épült. A tizennegyedik századi ablakokkal és néhány szépen faragott Erzsébet-kori padsorral egyszerű vidéki templom benyomását keltette, és Naominak nagyon a szívéhez nőtt. Itt keresztelték meg Willow-t, Martha és Tom itt házasodott össze, és természetesen Colin búcsúztatóját is itt rendezték meg, mielőtt elhamvasztották volna. Telt ház volt, az emberek megtöltötték a padokat, aminek Colin rettentően örült volna, ha látja. Mindig is szeretett a figyelem középpontjában lenni. A vitorlásklubbeli barátja, Doug mondta a gyászbeszédet, amelyben az is elhangzott, hogy Colin a csúcson távozott. „Mindazok azt mondanák, akik ismerték – így Doug –, hogy ez a drámai búcsúzás tökéletesen illett ahhoz az emberhez, aki volt, ahhoz, aki az utolsó pillanatig jól érezte magát. Mindünknek hiányozni fog.”

Az azóta eltelt időben Naomi gyakran tűnődött rajta, vajon Colin hogyan élt volna, ha ő él tovább. Bármilyen háztartási jellegű feladattal bizonyára nehezen birkózott volna meg. Naomi egyik régi panasza az volt, hogy a férje egyszerűen képtelen volt megtalálni a mosogatógépet és a porszívót. Nem az a fajta modern házasság volt az övék, amelyben a férj gyürkőzik neki a főzésnek vagy a mosásnak; ezek a feladatok kezdettől Naominak jutottak, bár attól kezdve, hogy megnyitotta az üzletét, hetente egyszer takarítónő jött segíteni hozzájuk.