GRÉGOR PUPPINCK

EMBERTELEN JOGOK

MCC PRESS • 2021

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Grégor Puppinck: Les droits de L’homme dénaturé,

Les Éditions du Cerf, 2018

Magyar kiadás:

Grégor Puppinck: Embertelen jogok

© MCC Press Kft.

© Alapjogokért Központ, 2021

Fordította: Köllner Péter

A fordítást ellenőrizte: Fáber András

A fordítást szakmailag lektorálta:

Dr. Sepsi-Keyha Emese

Az emberi és polgári jogok nyilatkozatának (1789) szövege magyar nyelven, Mika Sándor fordításában a következő linken érhető el:

http://mek.oszk.hu/00000/00056/html/228.htm

Az emberi jogok egyetemes nyilatkozatának (1948) magyar szövegét az alábbi forrásból merítettük:

https://www.ohchr.org/en/human-rights/universal-declaration/translations/hungarian

Az emberi jogok európai egyezménye (1950) magyar nyelvű szövegének lelőhelyéhez az alábbi hivatkozás vezet el:

https://www.echr.coe.int/documents/convention_hun.pdf

A kötetben közölt bibliai idézetek forrása a Károli Gáspár-féle fordítás.

A könyv megjelenését a Sallux alapítvány segítette, amely 2011 óta élvezi az Európai Parlament pénzügyi támogatását. Ugyanakkor az alapítvány által bármilyen formában és médiumban megjelentetett közleményekért a Salluxot, és nem az Európai Parlamentet terheli felelősség, az utóbbin tehát nem kérhető számon az előbbi közléseiben, publikációiban foglalt információk felhasználása.

www.sallux.eu

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-06-7 (print)

ISBN 978-615-6351-63-0 (epub)

Kiadja az

MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős vezető: Dr. Novák Tamás

és az

Alapjogokért Központ

www.alapjogokert.hu

Felelős vezető: Dr. Szánthó Miklós

Felelős szerkesztő: Helfrich Judit

Korrektúra: Takács Andrea

Borítóterv: Képregény-manufaktúra Kft.

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

TARTALOM

Ajánlás a magyar kiadáshoz (Dr. Szánthó Miklós Géza)

Előszó

ELSŐ RÉSZ: AZ EMBERI JOGOK ALAPVETŐ KÉTÉRTELMŰSÉGE

I. FEJEZET: AZ INGATAG ALAPOKON NYUGVÓ ÚJ NEMZETKÖZI ERKÖLCSI REND

1648–1948, az elsőtől a második harmincéves háborúig

A modernitás véres kudarca

1948: Egy új erkölcsi és nemzetközi rend megalapozása

A szuverenitás meghaladása

A szuverenitás felülről való meghaladása

Az erkölcs elsőbbségének helyreállítása a jog felett

A nemzetközi jog elsőbbsége: a szuverén államtól a jogállamig

A szuverenitás alulról való meghaladása: az egyén elsőbbsége a társadalom felett

Perszonalizmus

Perszonalizmus: álcázott individualizmus?

II. FEJEZET: AZ „EMBERI MÉLTÓSÁG” ALAPVETŐ KÉTÉRTELMŰSÉGE

A „méltóság” elismerése a jogok forrásaként

A méltóság alapvető kétértelműsége

Az emberi személy méltósága

Az ember méltósága „testestül-lelkestül”

Az emberi természet jó

Egyetemes méltóság és testvériség

Méltósággal élni: ez azt jelenti, hogy kiteljesítjük a saját természetünket

A természetjog

Az egyén testi valójától eltávolított méltósága

A méltóság az evolúció gyümölcse

Új erkölcs

III. FEJEZET: A KÉT EMBERFELFOGÁS KÖZÖTTI VALÓDI VÁLASZTÁS HIÁNYA

Isten, a kereszténység és az emberi természet szándékos mellőzése

Az 1948-as emberi jogok: a természetjog homályos visszatükröződése

A lelkiismereti szabadság kétértelműsége

Nem megalkotott, de kinyilatkoztatott jogok

MÁSODIK RÉSZ: AZ EGYÉN FELSZABADÍTÁSA ÉS SZUVERENITÁSA

I. FEJEZET: MAGÁNÉLET: AZ EGYÉN BIRODALMA

A magánszféra kiterjesztése a valóság szubjektivizálása révén

A család fogalmának felhígítása

II. FEJEZET: AZ EGYÉN: SAJÁT JOGAINAK FORRÁSA

Autonómia és önmeghatározás

Egyéni autonómia: a legitimitás új forrása

Hogyan működik ez az önmeghatározás?

Hogyan nyilvánul meg konkrétan az egyéni kiteljesedés folyamata?

Hogyan válnak a vágyak jogokká?

Hogyan emelkedhetnek a vágyak, még a leg-irracionálisabbak is, a jogi norma szintjére?

A magánélet határainak kiterjesztése semlegesíti a közerkölcsöt

Az egyén „új jogainak” vívmányai

A test feletti rendelkezés joga mint anyajog

Az önkéntes halálhoz való jog

Az élet „életminőségként” való szubjektivizálása

A gyermek in utero (méhen belüli) fejlődésének művi megszakításához való jog

Az emberi lény szubjektivizálása

Abortusz: az akarat uralma az élet felett

Más személyek életének művi megszakításához való jog

A szexuális szabadsághoz való jog

A nemi hovatartozás szubjektivizálása

Gyermekhez való jog

A mesterséges megtermékenyítéshez való jog

A béranyaság

Azonos nemű párok gyermekvállalása

A leszármazás szubjektivizálása

Új nihilista jogok

III. FEJEZET: AZ EGYÉN MINT „MEZTELEN KIRÁLY”

Az egyén: az új uralkodó

A pozitivizmus visszatérése

„Természetellenes” méltóság

Az egyén: a szentség átvándorlásának történelmi beteljesülése

És az egyén után?

Az egyenlőség: az individualizmus társadalmi feltétele

Az emberek nem egyenlők, és vetélkednek egymással

Hogyan hihetünk a testvériségben?

Az egyenlőség mint a különbségek tagadása

Az egyenlőség megmutatja az egyént

Az egyenlőség mint az egyetemes polgárság feltétele

HAMADIK RÉSZ: EMBEREN TÚLI JOGOK: HATALOM ÉS ELIDEGENEDÉS

I. FEJEZET: AZ EMBERI JOGOK ÉS AZ EMBEREN TÚLI EMBEREK SZÖVETSÉGE

Emberentúliság az emberi jogokban

Transzhumanizmus: a materialista evolucionizmus folytatása

Az eugenika rehabilitálása

Az orvosi tevékenységen túl: lemondás a terápiás célról

Mesterséges megtermékenyítéssel fogant egészséges gyermekek világrahozatalához való jog

Mesterséges megtermékenyítés és béranyaság orvosi indok nélkül

A transzszexualizmus szélesre tárja a kaput a transzhumanizmus előtt

Az emberi jogok által újrafogalmazott új ember

II. FEJEZET: EMBERI JOGOK: AZ ELIDEGENEDÉS ESZKÖZEI

Az elidegenedett egyén

Az egyén meztelensége

Az egyén a „szolgáltató társadalom” által létezik

A természeti elv elfojtása

A meggyőződés elfojtása

III. FEJEZET: EGYÜTTES ELIDEGENEDÉS

A nép és a jog meghaladása

A nép meghaladása

Az Európai egyezmény meghaladása

Az erkölcsi világkormányzás hálója

Az emberi jogok fejlődése

Az emberi jogok fejlődésének eszménye

A fejlődés kényszerítő ereje

A fejlődés figyelmen kívül hagyja az igazságot

Nagyon korlázotott önbírálat

A hatalom újraegyesítése

ÖSSZEGZÉS

A politikai ellenállás

Az egyéni jogok elégtelensége

Az ember mértéke

Az emberi jó

Összefoglaló táblázat

További olvasnivaló

A szerzőről

Thérèse-nek, Flamine-nak és Hermance-nak

AJÁNLÁS A MAGYAR KIADÁSHOZ

Dr. Szánthó Miklós Géza,

az Alapjogokért Központ igazgatója

„A relativizmus diktatúrája van kialakulóban, amely semmit nem ismer el, ami végleges, és egyedül saját akaratát és vágyát teszi meg mértéknek” – mondta Joseph Ratzinger, a későbbi XVI. Benedek pápa 2005-ben, a beiktatásakor. Lényeglátó és pontos értékelés. A „haladó” körök célja, hogy az egyén akaratának és vágyainak primátusa jellemezze napjaink társadalmait, mindezt alapjogok formájában, ha kell, akkor saját közösségével, vagy akár az emberi természettel szemben is. A relativizmus diktatúrája egyre erősödik a föld minden pontján, de különösen a nyugati civilizációban. Olyan, mint a mitológiai hidra, amelynek még a lábnyoma is mérgező, bármerre járjon.

A keresztyén francia jogász Grégor Puppincknak, a strasbourgi székhelyű természetjogi szemléletű European Centre for Law and Justice igazgatójának most magyarul megjelenő Embertelen jogok című könyve egy olyan területet mutat be, amelyet a relativizmus diktatúráját tudatosan építő körök mindig is stratégiai fontosságúnak tartottak, míg a józan észt, valamint az embert a teremtett világ részének tartók sokáig elhanyagoltak: az alapvető emberi jogok világát. Az emberi jogi dokumentumokat, illetve az ezek érvényesítésére létrejött nemzetközi szervezeteket és mechanizmusokat egy szűk elit évtizedek óta eszközként használja, hogy lopakodva, a demokratikus felhatalmazás teljes hiányában kényszerítsék rá az országokra a progresszív, materialista, liberális értékrendet.

A szerző több évtizedes tapasztalatot szerzett a nemzetközi emberi jogi mechanizmusok útvesztőiben, különösen az Európa Tanács és az Emberi Jogok Európai Bírósága működését illetően. Puppinck a strasbourgi bíróság előtt képviselőként számtalan ügyben járt el, ahol szilárd meggyőződéssel, elhivatottsággal és komoly elméleti alátámasztással védte a klasszikus természetjogi alapokon nyugvó jogokat, amelyek középpontjában az ember – egyszerűen fogalmazva – „normális” felfogása áll.

A kötet végigveszi a második világháború után elfogadott, az utópisztikus világbékét szolgálni hivatott és az új „erkölcsi rend” alapjának szánt Az emberi jogok egyetemes nyilatkozatának szövegezését, amely rengeteg tanulsággal szolgál. Emlékeztet arra, hogy a kommunista hatalmak, mint a Szovjetunió vagy Kína, megvétózták, hogy az emberi jogok koncepciója az Isten saját képére teremtett emberből induljon ki. A nyilatkozat végleges szövege többé-kevésbé klasszikus természetjogi keretet adott az alapvető jogi katalógusnak, mégis tetten érhető benne a materialista és individualista megközelítés is. Ez azután utat nyitott egy olyan folyamatnak, amelynek a végén nem csak a természetjogi kereteket veti le magáról az emberi jogi mainstream. Paradox módon a posztmodern alapjogvédelem immár az ember kibontakozásának legalapvetőbb kereteit adó közösségek – a család és a nemzet – lerombolására irányul, valamint tragikus módon még az emberi természetet és az ember antropológiai sajátosságait is ellenségnek tekinti.

A szerző állítása, hogy az emberi jogok a társadalom emberről alkotott képét tükrözik. Márpedig a ma uralkodó „haladó” elméletek a közösségbe teremtett személy helyett egókban és individuumokban gondolkodnak, az emberi jogok magját képező emberi méltóságot pedig degradálták csupán az egyén minden korláttól mentes akaratára. Ez az ember és a természeti jogok kiüresítését jelenti – ami pedig ahhoz vezetett, hogy az emberi jogok védelme már rég nem egymás elfogadását, megértését takarja, hanem az egyén határokat nem ismerő vágyainak kikényszerítését lényegében mindenkivel, de még saját antropológiai valóságával szemben is (például: eutanázia, abortusz, szexuális jogok, migrációs jogok stb.). S mindez úgy történik velünk, hogy a nemzetközi bírói fórumokat kisajátító liberális elitek semmilyen tekintettel sincsenek arra, hogy a vágyak és az akarat emberi jogokká formálásának milyen tragikus hatása van a társadalomra és a személyekre.

A nemzetközi emberi jogi dokumentumok elhozták ismét az „akarat diadalát”. A náci propagandafilm hasonlata már csak azért sem számíthat teljesen képtelennek, mert a progresszív ideológiák is totalitárius tendenciát mutatnak, amennyiben mindenkire rá akarják kényszeríteni a felfogásukat – ehhez használják eszközként a nemzetközi emberi jogi dokumentumokat és bíróságokat –, és nem tűrnek meg semmiféle kritikát, legyen az bármennyire észszerű és alátámasztott. Az új aufklérizmus az emberi jogi intézményrendszeren keresztül végül éppen azt az államot használja fel ideológiája kikényszerítésére, amellyel szemben az ember alapvető jogait kellene védenie.

A módszer alattomos. A nemzetközi szervezetek dokumentumaiban egyszer csak elkezdenek megjelenni ideológiai töltetű fogalmak, az emberi jogi szervezetek, bíróságok pedig elkezdik a szövegtől és céljától eltérő tartalmakkal értelmezni az emberi jogokat. Így lesz a férfiból és nőből „gender”, a családból pedig minden alternatív, kommunisztikus együttélési formát átfogó valami. Mindezt úgy, hogy a mindennapi ember számára szinte észrevétlenül ható változások előbb-utóbb kötelező normává válnak. A speciálisból generálist, a kivételszabályból fő szabályt csinálnak, az abnormálist normálisként állítják be. Ezt a destruktív és mélyen antidemokratikus folyamatot pedig egyesek „haladásnak” és „fejlődésnek” titulálják.

Ahogy arra a kötet is rávilágít, az emberi jogok tartalma per definitionem megmásíthatatlan, hiszen ez a természetük. Azokat a haladók nem sajátíthatják ki, és jelentésüket sem változtathatják meg, nem alakíthatják a saját képükre. Ezt pedig küzdelmek árán lehet csak megvédeni, amit a mindennapokban, a nemzetközi bírói fórumokon és a politikai csatatéren egyaránt meg kell vívni. Tanulnunk kell a neomarxista liberálisoktól: a politikát már a politika előtt meg kell nyerni, a politikai csaták sosem a politikai erők látványos, kézzelfogható felvonulásával kezdődnek. És nem teljesen reménytelen a helyzet. A kötet is említi a Lautsi kontra Olaszország, közismertebb nevén a „feszületügyet”. Ez arról ismert, hogy a strasbourgi bíróság végül megváltoztatta saját korábbi ítéletét, és a liberális mainstreammel szemben nem kellett leszedni a feszületeket az olasz oktatási intézményekből. Ahogy a szerző is írja, „ez az ügy bebizonyította, hogy a politikai és vallási mozgósítás képes felülkerekedni az uralkodó szellemi ideológián”. Innen érthető az a magyar kormányzati erőfeszítés is, amely a nemzetközi dokumentumokban ragaszkodik a „férfi és nő” fordulathoz a „gender” helyett.

Folyamatos küzdelem ez, amely arra irányul, hogy megőrizzük azt a kulturális örökséget, amelyért őseink harcoltak, s amely a legtermészetesebb közege az ember kibontakozásának. Grégor Puppinck Embertelen jogok című kötete nemcsak lerántja a leplet az emberi jogok tudatos deformálásáról, de nélkülözhetetlen szakmai segédlet is a normalitást, az emberi természetet és a józan észt tükröző emberi jogok érvényesüléséért folytatott mindennapi küzdelemhez.

ELŐSZÓ

Hetven évvel Az emberi jogok egyetemes nyilatkozata után az emberi jogok meghódították a politikai képzelet és a jog világát. Az egyéni jogokra alapozott egyetemes erkölcs normái nemzeti és nemzetközi szinten egyaránt forradalmasították az intézményeket, amelyek egyre szorosabbra fűzött hálózatának feladata az egyéni jogok biztosítása minden egyes ember számára. A XX. századra egyetemes filozófiává álltak össze az emberről alkotott felfogást tükröző emberi jogok. Jelen kötet az utóbbiak változásán keresztül mutatja be a magával az emberrel kapcsolatos gondolkodásmód átalakulását. Ehhez összeveti az Egyetemes nyilatkozat szerzőinek eredeti, az 1948-ban letétbe helyezett iratokból megállapítható szándékát a nemzetközi fórumok értelmezésének napjainkig bekövetkezett fejlődésével.

Az emberi jogok vizsgálata nehéz feladat, mivel a fejtegetés a jog, a bölcselet és a politika területére egyaránt kiterjed. Két irányból is veszély leselkedik erre a vállalkozásra: az egyik a filozófusok részéről – ez abban rejlik, ha az elméletből kívánnak a valóságra következtetni –, a másik pedig a jogászok részéről – akik éppen ellenkezőleg, a megfigyelt tényeknek tulajdonítanak túlzott elméleti jelentőséget. E két veszély elkerülése érdekében lépésről lépésre vesszük górcső alá az emberi jogok átalakulását, végigkísérve a nemzetközi fórumok, különösen az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: EJEB, illetve Európai Bíróság) ítélkezési gyakorlatának a fejlődését. Egyetlen olyan következtetést sem fogunk levonni, amely ne volna közvetlenül kapcsolható ezek tanulmányozásához. A jogtudomány előnye, hogy olyan racionális terület, amelynek az alakulása pontosan felvázolható az időben egymást követő, különös figyelemmel kidolgozott normatív szövegek segítségével. E gazdag forrásoknak mindig számos – társadalmi, filozófiai és politikai – vonatkozásuk van. Az emberi jogok fejlődésének elemzése lehetővé teszi, hogy tárgyilagos módon figyeljük meg a nemzetközi fórumok emberről alkotott képének formálódását, ez pedig már önmagában véve sem csekélység.

Ugyanakkor az is igaz, hogy az emberi jogokkal kapcsolatos ítélkezési gyakorlat olyan bőséges és néha még annyira ellentmondásos vizsgálati anyaggal szolgál, hogy sok mindent bele lehet magyarázni. Egyébként ez az egyik gyakran elhangzó bíráló észrevétel. Mindazonáltal a bírói gyakorlat eme sajátossága nem teszi lehetetlenné, hogy világosan nyomon kövessük az emberi jogok koherens – még ha nem is mindig tudatos – fejlődését. Az Emberi Jogok Európai Bírósága és a hasonló intézmények döntései elemenként összeillesztve olyan kirakóst alkotnak, amelyből fokozatosan rajzolódik ki az új emberkép. Ennek a főbb vonásait igyekszem itt bemutatni.

Ez az eszmefuttatás a nemzetközi fórumokon szerzett személyes tapasztalataimon is alapul. Jogászként és egy nemzetközi, nem kormányzati szervezet, az Európai Jogi és Igazságügyi Központ (European Centre for Law and Justice) igazgatójaként csaknem húsz éven át számos ügyben jártam el az Emberi Jogok Európai Bírósága és az Egyesült Nemzetek Szervezetének intézményei előtt. 1999 óta veszek részt – gyakran a Szentszék képviselőjeként – olyan kormányközi szakértői bizottságok munkájában, amelyek feladatai közé tartozik, hogy megvitassák és megszövegezzék az emberi jogokkal kapcsolatos legújabb fejleményeket. ĺgy közvetlen közelről figyelhettem meg a legtöbb, e könyvben szóba kerülő ügyet, s nemegyszer tevékenyen is közreműködhettem bennük. Az ekkor szerzett tapasztalataim, meglátásaim alapján teszek most javaslatot az emberi jogok alakulásának átfogó megragadására.

Elemzésem fókuszában a kifejezetten antropológiai vonatkozású normák állnak, vagyis elsősorban azt veszem górcső alá, hogy miképpen hatott az emberi jogok formálódására az emberről alkotott felfogás változása. Tehát az alapvetően antropológiai eredetű normákon kívül ez a fejtegetés nem tér ki a többi, jellemzően közmegegyezésen alapuló normára. Mindazonáltal, még ha az antropológiai vonatkozású normák alakulását szigorú kritikával illetjük is, nem lenne indokolt, sem bölcs dolog általánosságban az összes emberi jogot elutasítani, hiszen sokak számára ezek jelentik az igazságszolgáltatás utolsó reménysugarát. Ugyanakkor az emberi jogok tekintélye és erényei nem képezhetik akadályát annak, hogy a kritikájukra vállalkozzunk.

Nem is annyira az emberi jogok kritikáját, mint inkább jelenlegi és jövőbeli fejlődésük szemléletét szeretném olvasóimmal megosztani. Pontosabban szólva, jelen kötet az 1948. évi „emberi jogoktól” kezdve az elmúlt húsz év „egyéni jogain” keresztül a jelenleg kialakulóban lévő „emberen túli jogokig” vezető átmenetet mutatja be. Ez a fejlődés egyszersmind az ember természethez való viszonyát is tükrözi. Amíg az 1948. évi emberi jogok a természetjogot tükrözték, az individualizmus hatására új természet elleni (a természettel szemben álló, „természetellenes”) jogok alakultak ki, mint például az eutanáziához vagy a terhességmegszakításhoz való jog, ez pedig a jelenleg kialakulóban lévő természeten vagy emberen túli jogok megjelenéséhez vezetett. Mára ezek biztosítják a természet újraértelmezésének lehetőségét, mint például az eugenikához, a gyermekhez vagy a biológiai nem megváltoztatásához kapcsolódó jogok. Mélyebben belegondolva, ez a fejlődés az emberi méltóság felfogásának gyökeres átalakulásáról tanúskodik, amely mindinkább az egyéni akaratra korlátozódik, és amely – a testet a lélekkel szembeállítva – a természet és a természetes adottságok akármiféle tagadását mint felszabadítást és haladást értékeli. Végezetül, ez a könyv azt is bemutatja, hogy a jelenlegi emberi jogok miképpen kapcsolódnak az „emberen túli jogokhoz”, és hogyan járulnak hozzá a képviseleti demokrácia meghaladásához. Mindamellett arra is keresem a választ, hogy mi az, ami az emberben védelemre méltó, és hogy miben rejlik tulajdonképpen az emberiességünk.

ELSŐ RÉSZ

AZ EMBERI JOGOK ALAPVETŐ KÉTÉRTELMŰSÉGE

Szeretnék köszönetet mondani mindazoknak,

akik támogattak a könyv megírása során, különösen

az Európai Jogi és Igazságügyi Központ

(European Centre for Law and Justice) munkatársainak,

kiváltképp Priscille Kulczyk asszonynak,

Frédéric Martin apátnak, valamint európai tisztviselő

és bíró barátaimnak azért,

hogy elolvasták a művemet, és építő megjegyzéseikkel

hozzájárultak a szöveg végső formába öntéséhez.

I. FEJEZET

AZ INGATAG ALAPOKON NYUGVÓ ÚJ NEMZETKÖZI ERKÖLCSI REND

1648–1948, az elsőtől a második harmincéves háborúig

A modernitás véres kudarca

1914 és 1945 között két, testvérgyilkos háború pusztította Európát. Mindkettő szembeállította egymással az európai modernitás örököseiként számontartott nemzeteket. Ez az új harmincéves háború[1] azt a történelmi ciklust zárta le, amely az előző harmincéves háborúval kezdődött, és amelynek eredményeként létrejött a modern Európa. Az első harmincéves háború véget vetett a kereszténység egységes politikai-teológiai intézményrendszerének, mely a keresztény vallásra áttért Római Birodalom örökébe lépve egyazon hiten alapult, amelyet a birodalom teljes területén mindaddig egységesen gyakoroltak. A háború lezárultát jelentő vesztfáliai béke rögzítette a kereszténység politikai és vallási megosztottságát. Ezt a szakadást fejezi ki a „cuius regio eius religio” elv (Augsburg, 1555), amely szerint a nép a fejedelem vallását követi. A nép vallását tehát a fejedelem vagy a király vallása határozza meg. Így jön létre a modern állam, amelynek legitimitása az állami főhatalom, szuverenitás fejedelem személyére történő átruházásán alapul. A szuverenitásé, amelyet az ókori politikában[2] a „Jónak”, majd a keresztény gondolkodásban egyedül Istennek (mivel Isten a „legfőbb jó”) tulajdonítottak, és amelyet később a modern korban magának követelt a szuverén (az uralkodó), azaz a monarcha, majd az állam, a nemzet[3] vagy akár a nép mint a közhatalom megannyi állítólagos legvégső forrása. Ez a hatalomra korlátozott és a „Jótól” függetlenített szuverenitás lett az 1648-ban létrehozott modern politikai rend legfőbb alapja. A fogalmat megalkotó Jean Bodin[4] ezt úgy határozta meg, mint „egy állam állandó és abszolút hatalma […], vagyis a parancsolás legmagasabb hatalma”, ami „sem hatalmában, sem időben nem korlátozott”. Ugyancsak a XVI. században Machiavelli azt javasolta, hogy a hatalmat válasszák szét az erkölcstől, ami a politika cinikus felfogásának szolgált alapjául. Ő alkotta meg az „államérdek” fogalmát, amely a szuverenitás kiteljesítését jelenti. Ezen gondolkodók szerint tehát a fejedelem hatalma nemcsak abszolút, azaz mentes minden felettes – különösen vallási (Bodin) – hatalom korlátozásától, hanem közömbös az igazság és erkölcs követelményeivel szemben is (Machiavelli). Egy évszázaddal később Thomas Hobbes hangot adott azon meggyőződésének, hogy a jog egyetlen forrása a közhatalom. Kinyilvánította, hogy „nem az igazság, hanem a tekintély alkotja a törvényt”.[5] Úgy vélte, „az igazságosság és igazságtalanság, a becsületesség és becstelenség szabályai polgári törvények, következésképpen jónak kell tekintenünk, amit a jogalkotó rendel, és rossznak, amit tilt”.[6] Ezek a kijelentések szörnyű következményekkel jártak.

Hans Kelsen gondolta tovább a XX. század elején a jog és az erkölcs szétválasztásának elméletét.[7] Ő fejlesztette racionálisan tökéletessé az úgynevezett pozitivista doktrínát, amely szerint a jog csak a jogalkotó által meghatározott normák hierarchikusan felépülő, piramisszerű rendszere. Ebben az egyes normák érvényessége nem az igazságosságon alapul, hanem egy másik, közvetlenül afölött álló normából származtatják. E formális renddel azonosulva az állam a saját szuverenitásából eredezteti azon képességet, hogy megalkossa azt a legmagasabb szintű normát, amelyen az egész jogrend érvényessége alapul, s amely lényegében Isten és az erkölcs helyét foglalja el. Kizárólag a politikai hatalomtól függ, hogyan határozza meg ezt az alapnormát.

A pozitivizmus és a legalizmus tette lehetővé a társadalom „törvényes” alávetését az ideológiáknak. A személyes lelkiismeret eltörlése és helyettesítése az állami jogszerűség monopóliumával – ez vezetett a XX. századi diktatúrák kialakulásához. Kelsen tudatában volt annak, hogy elmélete legitimálhatja az igazságtalanságokat. Ezt a következőképpen fogalmazta meg: „Néhány totalitárius állam joga felhatalmazza a kormányukat arra, hogy koncentrációs táborokba zárja, tetszőleges munkára kényszerítse vagy akár megölje azokat a személyeket, akik gondolkodása és irányultsága, illetve vallása vagy faja számára ellenszenves. Erkölcsi szempontból akármennyire is elítéljük ezeket az intézkedéseket, mégsem tekinthetjük őket ezen államok jogrendjétől idegennek.”[8] A jog és az erkölcs különválasztása így teljessé vált, elfogadva annak legrosszabb szélsőségeit is.

A modern kor a politikai rend racionalizálására törekedett, amivel önmagába zárva elvágta azt az erkölcs transzcendentális forrásától. Ennek közvetlen következménye lett a XX. századi jogszerű, ugyanakkor erkölcstelen totalitárius diktatúrák kialakulása. A modern állam önnön racionalizmusa foglyaként kétszeresen is bezárta saját polgárait: egyrészt földrajzi, másrészt egy saját magát igazoló jogi és ideológiai rendszer határai közé.

A két világháború véget vetett az 1648-ban elindított történelmi ciklusnak, és lehetőséget adott arra, hogy lefektessék a világ új politikai alapjait. Ennek az újraalapozásnak az volt a célja, hogy kiszabadítsa az embereket abból a kettős – nemzeti és jogi – csapdából, amelybe a modernitás zárta őket. A háború utáni időszakban született nagy nemzetközi terv lényege összefoglalható úgy, hogy legfőbb törekvésük a modern szuverenitás eltörlése és az erkölcs helyreállítása volt. Ez a terv, amelyet elsősorban az Egyesült Államok és európai szövetségesei képviseltek, alapvetően keresztény és demokrata elveken alapult, s a kommunista blokk és néhány muzulmán ország erős ellenállásával szemben is érvényre tudott jutni.

1948: Egy új erkölcsi és nemzetközi rend megalapozása

Franklin Roosevelt elnök 1941. január 6-án egyetemes jelentőségű beszédet tartott az Egyesült Államok kongresszusa előtt. Fel kívánta készíteni országát a háborúra, azzal a céllal, hogy honfitársai megvédjék „a világ minden szegletében közvetlenül támadott […] demokratikus életmódot”, de egyben kifejezte a vágyát arra, hogy „a zsarnokság eme állítólagos új rendjének ellentéteként, amelyet ezek a diktátorok a bombák robbanásának zajában akarnak létrehozni”, egy magasabb „világrend”, egy „erkölcsi rend” váljon valóra, melynek „a világon mindenhol” meg kell teremtenie a szabadságot, ami „mindenütt feltételezi az emberi jogok elsőbbségét”. Ennek a világnak négy alapvető szabadságjog egyetemes védelmén kell alapulnia, amelyek a következők: a szólásszabadság és a véleménynyilvánítás szabadsága, a vallásszabadság, valamint a nélkülözéstől és félelemtől mentes élethez való jog. Ez az erkölcsi világrend Roosevelt szerint a saját korában is megvalósítható lett volna a szabad országok közti barátság és együttműködés révén. Meg volt győződve arról, hogy a társadalom ilyen fejlett felfogása csakis sikeres lehet.[9]

Keresztény csoportok már az 1930-as években megfogalmazták ezt az igényt, és harcoltak az új rendért. Az individualista liberalizmust és a kollektivizmust egyaránt elutasító perszonalisták elnevezése onnan ered, hogy a modern civilizáció válságára válaszul az embernek mint egyénnek kívánták alárendelni az államot.[10]

Ez az irányzat olyan személyek révén került kapcsolatba az amerikai kultúrával, mint Jacques Maritain. A tomista filozófus zsidó származású feleségével élt az Egyesült Államokban a második világháború alatt. 1942-ben az amerikai kormány felkérésére két, nagy visszhangot kiváltó művet írt, az egyiket Christianisme et démocratie (Kereszténység és demokrácia), a másikat Les droits de l’homme et la loi naturelle (Az emberi jogok és a természetjog) címmel, amelyekben az emberi jogok és a demokrácia keresztény felfogását fejtette ki. Maritain, aki reakciós katolikus és egyben mélységesen modernségellenes volt, a keresztény és demokratikus alapértékekre támaszkodva tett kísérletet e műveiben a modernitás meghaladására. Számára „a demokrácia összefonódott a kereszténységgel, és a demokratikus irányzat úgy tör fel az emberiség történelmében, mint egy evangélium ihlette kinyilatkoztatás”.[11] Az eredeti alapokhoz való visszatéréshez szükséges a modernizmus hagyatékának „megtisztítása” és a közélet erkölcsi megújítása. Az államérdek által bevezetett reálpolitikát száműzni kell, és így meg kell „tisztítani” a politikát; ugyanígy, az elkövetett bűntettek nyilvános beismerésével meg kell tisztítani a kollektív – különösen a német – lelkismeretet, és – a műszaki ismeretek és a bölcsesség összeegyeztetésével – a tudományokat is.[12] Maritain itt különösen a „szuverenitás és az abszolutizmus két felfogására” gondol, amelyek „ugyanabban a tűzben kovácsolódtak”, és amelyeket „együtt kell kiirtani”.[13] Meghatározása szerint egyedül Isten rendelkezik szuverén hatalommal a teremtett világ felett, ahogyan földi helytartója, a pápa az egyház felett.[14] Számára a szuverenitás fogalmának nincs más elfogadható használata. Tehát Maritain nem szembenállóként, hanem alapjaiban kérdőjelezi meg a modernizmust. Szerinte az „igazságos és tartós” béke megteremtése „a világ nemzetek feletti szervezetének”[15] létrehozatalával lehetséges. Szeretne „elképzelni egy másfajta, a középkoritól specifikusan eltérő kereszténységet, amelyet már nem a Szent Birodalom történelmi eszménye vezérel”.[16] Ez a keresztény hit által ihletett és az emberi méltóságra alapított új, „világi” keresztény elmélet lesz a kereszténydemokrácia eszménye.

Az új rend tervének megvalósítása, valamint az állam modern elméletének csapdájából a jog és a személyek kiszabadítása érdekében a háború utáni kormányok a szuverenitás meghaladására törekedtek alulról és felülről egyaránt: eszerint az állam lemond arról, hogy a politikai rend alfája és ómegája legyen, és elfogadja az egyetemes közjónak (felülről) és az egyéni érdekeknek (alulról) való alávetettségét.

A szuverenitás meghaladása

A szuverenitás felülről való meghaladása

Felülről a nemzeti szuverenitás az (egyetemes) erkölcsnek a nemzetközi jog eszközével való alárendeltsége által válik meghaladottá.

Az erkölcs elsőbbségének helyreállítása a jog felett

„Azt gondolom, hogy az államérdekkel egyhangúlag csak egyfajta szuverenitást állíthatunk szembe, amelyért megéri az életünket áldozni, amely érdemes arra, hogy minden körülmények között védelmezzük, tiszteletben tartsuk és megóvjuk: az erkölcs és a jog szuverenitását.”[17] Az Európa Tanács 1949 augusztusában tartott közgyűlésén Pierre-Henri Teitgen francia kereszténydemokrata képviselő beszéde jól tükrözi a nemzetközi erkölcsi rend helyreállítására irányuló szándékot. De hogyan lehet alárendelni a jogot az erkölcsnek? Ez azért fogas kérdés, mert mindkét fogalom külön rend alapján működik. A nürnbergi Nemzetközi Katonai Törvényszéknek ugyanerre a kérdésre kellett választ találnia ahhoz, hogy elítélhesse az atrocitásokat teljes jogszerűséggel elkövető náci tisztségviselőket. Hogyan marasztalhatnának el nem német bírák német állampolgárokat olyan cselekményekért, amelyeket Németországban a német joggal összhangban követtek el? A jog pozitivista elmélete alapján ez nem lehetséges. Ezért hivatkozott a Törvényszék ítéleteiben a pozitív német jog elfogadását megelőző és magasabb szintű normákra: a természetjog erkölcsi törvényeiből eredő általános jogelvekre. Ezek uralma végső fokon abból az erkölcsi kötelezettségből következik, amely szerint minden emberi lény köteles annak a jónak megfelelően cselekedni, amelyet a saját lelkiismerete diktál. A Törvényszék ezért úgy ítélte meg, hogy a vádlottaknak meg kellett volna tagadniuk a legális, de súlyosan igazságtalan parancsoknak való engedelmességet.

A pozitivizmust az erkölcshöz és a természetjoghoz való visszatérés révén lehet meghaladni. Az erkölcsöt közvetlenül a lelkiismeretünkön keresztül érzékeljük, míg a természetjogot a dolgok „természetének” az értelem fényében történő megvizsgálásával ismerhetjük meg. Utóbbi a jogalkotó által alkotott jogtól függetlenül fennáll, miután a dolgok önmagukban léteznek. Így például Machiavelli korának teológusai az emberi természet tanulmányozása alapján alkották meg az egyes emberek jogainak egyetemességét és egyenlőségét hirdető természetjogi normát. Ez szolgált később alapul az amerikai indiánok rabszolgasággal szembeni megvédéséhez, és e norma alapján fogalmazták meg a nemzetközi jogi szövegeket is.

Pontosabban szólva, a nemzetközi jog nemzeti jogok feletti elsőbbségének elismerése jelentette azt a nagy újítást, amely a második világháború után lehetővé tette, hogy az államokat jogilag kötelezzék az erkölcsi elvek betartására. Vagyis az erkölcs jogi kötőerőt kapott a nemzetközi jog által közvetített korábbi természetjogi norma révén. Az emberi jogok nemzetközi védelme az erkölcs/jog kettősségét ülteti át a nemzetközi jog / nemzeti (belső) jog kettősségébe. Tehát az erkölcsöt nagymértékben magában foglaló nemzetközi jog biztosítja annak elsőbbségét a nemzeti jogokhoz képest, ily módon hozva létre egy nemzetközi erkölcsi rendet. Ennek a két kettősségnek az összekapcsolása olyan újítás, amely számottevő előrelépést jelentett, és lehetővé tette az emberi jogok jelenlegi nemzetközi védelmi rendszerének gyakorlati kialakítását, módot találva arra, hogy miképpen lehet ténylegesen minden egyes ember részére „jogot biztosítani ahhoz, hogy jogai lehessenek” (Hannah Arendt). Lehetővé tette, hogy az emberi jogok kitörjenek a nemzeti jog fogságából, attól eltérően, ami az 1789-es jogok esetében történt.[18] Ez a bezártság paradox helyzetet teremtett, mivel a személyeket emberi mivoltukból – vagy akár Isten akaratából – megillető, természetesnek és szentnek nyilvánított jogok biztosítéka a politikai közösséghez való tartozás volt, vagyis azok az embert mint állampolgárt illették meg. Ezen jogokat annak megfelelően határozták meg és biztosították, hogy mindenki egy adott államhoz tartozik, és az adott állam hatalmának van alárendelve.[19] Azonban az emberi jogok átemelése a nemzeti (belső) jogrendből a nemzetközi jogrendbe tulajdonképpen megengedte, hogy visszaállítsák azok egyetemes érvényét a nemzeti hatalommal szembeni hatékonyabb védelem biztosításával együtt. Így az erkölcs elnyerte a saját egyetemlegességének megfelelő egyetemes hatékonyságát. Bizonyos értelemben ez a természetjog helyreállításának egy formáját jelenti, ami azonban azzal a veszéllyel jár, hogy mivel a nemzetközi pozitív jog részévé vált, annak szervei újrafogalmazhatják. Ugyanakkor tény, hogy a jogok meghatározását elvette a nemzetközi szervezeteknél veszélyesebbnek tekintett kormányoktól, és szentesítette a nemzeti bíróságoknál függetlenebbnek tartott ellenőrzési mechanizmusok bevezetését.

Ez a „nemzetközi erkölcsi rend” állandó jelleget öltött, mivel létrejöttek az államok szuverenitása felett álló nemzetközi szervezetek.

A nemzetközi jog elsőbbsége: a szuverén államtól a jogállamig

Azáltal, hogy az államok lemondtak a szuverenitásuk abszolút jellegéről, megindult az átmenet a potenciálisan önkényes szuverén állam modelljéből a feltételezetten észszerű jogállaméba. Ez az átmenet voltaképpen azt jelenti, hogy az állam racionálisabban kezd el működni, mivel elfogadja a jognak – elsősorban a saját jogának, majd a nemzetközi jognak – való alávetettségét. Ez olyan nemzetközi fórumok felállítása útján valósul meg, amelyeket az államok joghatósággal ruháztak fel azáltal, hogy elismerik e fórumok felettük gyakorolt felülvizsgálati jogát.

E testületek működése azon az alapvetésen nyugszik, hogy elsődleges célkitűzésük, a világ békéjének elérése csak a személyek tiszteletben tartása és az államok közötti együttműködés révén lehetséges. Az állam lemond arról, hogy saját magát tekintse a közjó legmagasabb és legvégső védelmezőjének, és elfogadja, hogy nemzeti közérdeke alá legyen rendelve az egyetemes közjónak, nevezetesen elsősorban a békének. Következésképpen az államoknak el kell fogadniuk a szuverenitásuk korlátozását. Az egyetemes közjó védelme és előmozdítása az e célból alapított új nemzetközi szervezetek dolga. Az államoktól eltérően ezek a szevezetek feltehetőleg nem fenyegetik az egyéneket, éppen ellenkezőleg, a közönséges politikai és nemzeti logika fölé helyezkedve őrködnek azok tiszteletben tartása felett; ezen szervezetek jellemzői, hogy államok felett álló és morális természetű felsőbb fórumokként működnek, akárcsak a kora középkorban a pápaság intézménye.

1945. június 26-án ezzel a céllal hozták létre az Egyesült Nemzetek Szervezetét, amelynek Alapokmánya a szervezet elsődleges feladataiként a béke megőrzését, az alapvető jogok biztosítását, a nemzetközi jog tiszteletben tartását és a szociális haladást határozza meg.[20]

A célhoz vezető első lépésként 1948. december 10-én Párizsban elfogadták Az emberi jogok egyetemes nyilatkozatát, amely dokumentum célja az emberi jogok védelme a jog fennhatóságán keresztül. Jogi kötőerő hiányában ez a szöveg arra volt hivatott, hogy hivatkozásul szolgáljon. Elfogadása úgyszólván egyhangú támogatást kapott, ha nem számítjuk a szovjetzóna országait, Szaúd-Arábiát és Dél-Afrikát, amelyek tartózkodtak a szavazás során. További jelentős nemzetközi egyezményeket is aláírtak, nevezetesen a népirtás bűntettéről, a háború áldozatainak védelméről, vagy éppen a menekültek helyzetéről. Szintén elfogadtak egy nemzetközi büntetőbíróság felállítását támogató határozatot. Csaknem húsz évet kellett várni arra, hogy az államok 1966-ban a – polgári és politikai jogokról, illetve a gazdasági, szociális és kulturális jogokról szóló – két „egyezségokmány” elfogadásával kötelező érvényű kötelezettségekké alakítsák az Egyetemes nyilatkozat rendelkezéseit. Ezt a két egyezségokmányt még számos további megállapodás egészítette ki. Ezekkel a szerződésekkel az államok szuverén döntésük alapján elkötelezték magukat egyes meghatározott jogok tiszteletben tartása és az emberi életfeltételek javításának elősegítése mellett.

A nemzetközi rend megerősítésének következő lépése olyan nemzetközi bíróságok létrehozása volt, amelyek által az államok elfogadják a nemzetközi szervezetek ellenőrzésének való alávetettségüket. Ez jelentős engedménynek számított, mivel a modern szuverenitás stricto sensu (szoros értelemben véve – A ford.) kizárja minden felsőbb hatalom, így bármilyen bíróság beavatkozását is. Hosszú ideig tartó tárgyalások eredményeként az államoknak sikerült olyan „független szakértőkből” álló ellenőrző szervek létrehozásában megállapodniuk, mint az ENSZ Emberi Jogi Bizottsága vagy Gyermekjogi Bizottsága, amelyek feladata az lett, hogy ellenőrizzék, mennyiben tartják be a részes államok az általuk vállalt nemzetközi kötelezettségeket.[21] Mivel számos állam vonakodott alávetni magát a szupranacionális testületek ellenőrzésének, ezért ezen bizottságok joghatóságának elismerése a legtöbb esetben csupán választható. Emellett csak korlátozott hatalommal rendelkeznek, mivel nincs semmilyen eszközük a véleményük vagy döntésük végrehajtásának a kikényszerítésére. A nemzetközi jog érvényre juttatása érdekében tett erőfeszítések mind arra irányulnak, hogy egyre több államban ismerjék el ezeket az ellenőrzési mechanizmusokat, ezzel erősítve a tekintélyüket és a hatalmukat.

A szuverenitás szempontjából ellentmondásos ennek az új nemzetközi rendnek a helyzete, mivel a létrehozó államok szuverenitásán alapul, miközben éppen annak a meghaladására törekszik. Mindazonáltal nem lehetett más megoldást találni, hiszen a hatalomgyakorlás továbbra is a modern korból örökölt nemzeti keretek között valósult meg. Ezért csak egy nemzetközi, vagyis államok közötti rend kialakítására volt gyakorlati lehetőség. Azonban az egyetemes közjó érvényesítésének a felelőssége miatt ez a rend arra törekszik, hogy nemzetek felettivé váljon, hiszen feladatának teljesítéséhez az szükséges, hogy az államok feletti hatalommal rendelkezzen.

Az új nemzetközi rend kialakítása Európában volt a legsikeresebb. A föderalista és a páneurópai mozgalmak rögtön a világháború vége után elkezdtek az egységes Európa újjáépítése érdekében tevékenykedni. 1948 májusában közel hétszáz személyiség gyűlt össze Hágában a Winston Churchill által elnökölt alapító kongresszuson, amelynek a Denis de Rougemont által megszövegezett rövid zárónyilatkozata meghirdette „korunk legnagyobb politikai építményének és legnagyobb gazdasági egységének” a létrehozatalát. Küzdeni kell „a háború, a félelem és nyomorúság ellen”, állítja a nyilatkozat szövege. Egyúttal hangsúlyozza, hogy „az emberi méltóság Európa legkiválóbb vívmánya, melynek igazi erőssége a szabadságban rejlik. Küzdelmeink során mindkettő kockán forog. Most szükség van kontinensünk egyesítésére, nemcsak azon szabadságjogok megvédésére, amelyeket már kivívtunk, hanem azért is, hogy azok jótéteményeit kiterjesszük az egész emberiségre”. E célból ez az „Üzenet az európaiakhoz” egy politikailag és gazdaságilag egységes és szabad Európa létrehozatalára, egy európai parlamenti közgyűlés megválasztására, egy „emberi jogokról szóló charta” elfogadására és „e charta betartatásához megfelelő hatalommal felruházva” egy törvényszék felállítására hív fel. A terv hamar megvalósult: elsőként, már a rákövetkező évben, az Európa Tanács létrehozásával,[22] majd az ET első európai parlamenti közgyűlése megtartásával, és végül, 1950-ben Az emberi jogok európai egyezményének elfogadásával.[23] Az Egyetemes nyilatkozat mintájára megfogalmazott Európai egyezmény az eredeti célkitűzéseknél messzebbre jutott egy, az államok feletti bíráskodás és ítélkezés hatáskörével felruházott Európai Bíróság megalakítása révén. Robert Schuman, aki a francia kormány nevében jóváhagyta ezt a jogi dokumentumot, beszédében a következőket mondta: „Ez képezi azt az alapot, amelyre az embereknek a zsarnokság bármely formájával és mindenfajta totalitarizmussal szembeni védelmét kívánjuk építeni.”[24] Továbbá hozzátette, hogy „egészen 1950-ig nem volt példa egyetlen olyan intézményre sem, amely a nemzeti szuverenitáson túl és afelett helyezkedne el”.[25]

Tizenegy évvel később elfogadták az Európai szociális chartát, de az alapvető szociális és gazdasági jogok tiszteletben tartását ellenőrizni hivatott szerv csak kevés hatalommal és csekély hatáskörrel rendelkezik.

Ezzel egyidejűleg hasonló kezdeményezés indult az amerikai kontinensen is. Az északi és déli államok kormányai már 1948-ban az új Amerikai Államok Szervezetében egyesültek, amelynek keretében még ebben az évben elfogadták Az emberi jogok amerikai nyilatkozatát, majd 1969-ben Az emberi jogok amerikai egyezményét, amelynek a tiszteletben tartatásáért 1979 óta az Emberi Jogok Amerika-közi Bírósága felelős a kontinens jelentős részén, az Egyesült Államok és Kanada említésre méltó kivételével. Az afrikai kontinens hasonló utat járt be: 1963-ban megalakult az Afrikai Egységszervezet, majd 1981-ben elfogadták az Ember és népek jogainak afrikai chartáját, és végül, 1998-ban megalapították az Emberek és Népek Jogainak Afrikai Bíróságát.

Az Egyesült Nemzetek Szervezete és az emberi jogok védelmének említett regionális szervezetei lettek azok az eszközök, amelyek lehetővé tették az erkölcsnek egy egyetemes jogi és politikai rendszerré válását, és amelyek révén sikerült letenni egy új erkölcsi világrend alapjait.

A szuverenitás alulról való meghaladása: az egyén elsőbbsége a társadalom felett

Az állami szuverenitás nemcsak felülről, hanem alulról is meghaladottá vált azáltal, hogy az egyének számára lehetőség nyílt jogaik és szabadságjogaik nemzetek feletti védelemét kikényszeríteni. Amíg korábban az állam joghatósága alá tartozó jogalanyok teljesen alá voltak vetve az adott államnak, addig az új nemzetközi politikai rend immár megengedte, hogy hozzáférjenek a nemzetközi jog azon szintjéhez, amely mindaddig az államhatalmak részére volt fenntartva. Az egyének így áttörték azt az üvegplafont, amelyet a nemzeti szuverenitás állított fel, és hozzáférnek a nemzetek feletti szinthez, ahol az emberi minőség egyet jelent a polgársággal és az ahhoz kapcsolódó jogokkal. A nemzetközi politikai rend alapvetése, hogy védelmet biztosít az egyének számára az államok által a szuverenitásuk leple alatt elkövetett jogsértésekkel szemben, különösen azáltal, hogy biztosítja számukra a nemzetközi bírósághoz való fordulás jogát. Az egyéneknek a nemzetek feletti szinten történő megjelenése egyenesen következik annak az új keletű elismeréséből, hogy az egyének a társadalommal szemben elsőbbséget élveznek.

Ezen a ponton elérkeztünk az emberi jogok XX. századi forradalmának és a politikai rendszerek szerveződésének egyik alapvető, koncepcionális kérdéséhez, amely az egyén és a társadalom kapcsolatára vonatkozik. Ez a kapcsolat, amely hagyományosan az egész részének tekintette és a társadalomnak rendelte alá az egyént, itt ellenkezőjére fordul. Az önkényuralmi és kollektivista tapasztalatok ahhoz a fájdalmas felismeréshez vezettek, hogy a társadalomnak a tagjai felett gyakorolt hatalma igazságtalanságokat okozhat. A társadalom és az egyén helyes kapcsolata mindig is élénk és alapvető filozófiai vita[26] tárgyát képezte, mivel a társadalom szerveződése e polémia kimenetelétől függ. Tanulságos hát, ha nagy vonalakban felvázoljuk most.

Az egyén elsőbbségének elismerése megkérdőjelezi a kollektivista totalitárius berendezkedés alapjait, amely az egész részeként a társadalom abszolút elsőbbségét hirdeti az egyénnel szemben. Egy totalitárius rendszerben az egyének feletti hatalomgyakorlás érdekében a társadalmi közjót az ideológia helyettesíti, és a társadalom szerepét az állam veszi át. Ezért a náci és szovjet típusú rendszerekben élő népeknek csupa olyan, az állam által diktált hamis közjóhoz kellett alkalmazkodniuk, mint amilyen a nacionalizmus, a kommunizmus, a rasszizmus vagy a progresszizmus.

Az egyén és a társadalom között fennálló viszony fordított elismerése azonban szintén nem veszélyek nélkül való. A totalitarizmus elvetése, amennyiben a társadalom szerepe túlzottan leértékelődik, az individualizmus ellentétes szélsőségéhez vezethet, amely az egyént teljes mértékben a társadalom fölé helyezi, és elutasítja bármiféle közjó létezését, mivel a társadalom nem rendelkezik önálló érdekkel, a közjó helyett pedig az egyéni érdekek összességeként meghatározott közérdek fogalmát részesíti előnyben. Ez a felfogás, amely újabban a nyugati világban jelentős mértékben elterjedt, a társadalmi identitás felbomlásához, valamint a pluralizmus és a relativizmus érdekében a közös értékek feladásához vezet.

A társadalom és az annak tagjai közötti kapcsolat meghatározásától függ az emberi jogok léte is. Azok kizárólag akkor érvényesülhetnek, ha az egyén elsőbbséget élvez a társadalommal szemben, mivel egy rész (az egyén) csak akkor rendelkezhet jogokkal az egésszel (a társadalommal) szemben, ha az számára el van rendelve. Ellenkező esetben viszont, akkor, ha társadalom élvez elsőbbséget, az egyéneknek elsősorban kötelezettségeik lesznek vele szemben. Vagyis akár az egyik, akár a másik elem abszolút elsőbbségének az elismerése lehetetlenné teszi vagy az egyén szabadságának, vagy az állam hatalmának bármiféle korlátozását.

Perszonalizmus

A kollektivizmus és individualizmus két szélsősége között számos gondolkodó kereste az arany középutat. Olyan filozófusok, mint Emmanuel Mounier és Jacques Maritain, kidolgozták a „személy” fogalmát, hogy a kollektivizmust és az individualizmust egyaránt elutasítva bizonyítsák: a társadalmi élet alfája és ómegája maga az ember.[27] A társadalmi élet célja az olyan egyén kiteljesedése, aki nem magányos és önző, hanem közösségi lény, „egy teljes egész, test és lélek, amelyek egymásért felelősséggel tartoznak, és az abszolút beteljesedésre törekszik”.[28] A személy egy testet öltött lény, aki spiritualitással bír, és természeténél fogva közösségben él. Nem a felvilágosodás elvont embere, sem pedig a köztársaság polgára, de nem is a kollektivista társadalom fogaskerékembere, sem pedig a liberális társadalmak önellátó egyéne. Az emberi személy egy újrahumanizált, emberi természettel felruházott egyén. Félúton az elvont univerzális és a konkrét individuális között, a személy fogalma egyszerre fejezi ki az emberi faj és minden egyes egyén humanitásának egyetemességét és egyediségét. A személy tehát hibrid alany: egyszerre egyéni az állapotánál, és egyetemes a természeténél fogva.

A katolikus gondolkodásban a perszonalisták eredetisége abban rejlik, hogy véleményük szerint a társadalom a személynek van alárendelve. Ez utóbbi egy magasabb természetű teljes egész (egy mikrokozmosz) a társadalomhoz képest, mert a személy az a teremtmény, akit Isten a saját képére és hasonlatosságára teremtetett. Egyedül a személy rendelkezik értelemmel, spirituális természettel, és a keresztény nézőpont szerint csak ő az, aki üdvösségre hivatott. Ezenfelül a perszonalisták értelmezésében minden egyes ember számára az Istennel való személyes kapcsolat a legfőbb egyéni jó, amely független a társadalomtól, és azon teljes mértékben túlmutat. Tehát a személy értékét a természetfeletti céljának a transzcendenciájával azonosítják, és, mint ilyet, magasabb szintűnek tartják a társadalomnál. Ez a legmagasabb méltóság az, amely a személy számára elsőbbséget biztosít a társadalommal szemben. Manifeste au service du personnalisme (Kiáltvány a perszonalizmus szolgálatában) című 1936-os művében Emmanuel Mounier továbbviszi ezt a gondolatot, amelyről azt írja: „A személy minden más materiális vagy társadalmi valósággal és minden más emberi személlyel szemben abszolútum. Soha nem tekinthető egy olyan egész részeként, mint amilyen a család, az osztály, az állam, a nemzet, az emberiség. Ennélfogva legitim módon semmilyen más személy, közösség vagy szervezet nem használhatja fel saját eszközéül.”

A személy tehát magasabb rendű minden közösségnél. Vele szemben az állam a szolga rangjára süllyed. Emmanuel Mounier tagadta „az államok állítólagos abszolút és monopolisztikus szuverenitására való igényét, szembeállítva azt a személyek és népi közösségek valóságával”.[29] Az állam helyett valami mást kellene kitalálni: „Ebből az új nézőpontból szemlélve a nemzetközi közösség részesei nem a szuverén államok, hanem az államokon kívül és azok mellett – közvetlen képviselet alapján – a népek élő közösségei. A személy nemzetközi, pluralista jellegű jogállásának meghatározása révén a nemzetközi jog, amelynek alanyai már nem az államok, hanem egyre inkább a személyek, az állam önkényével szemben a személy védelmének eszközévé válik.”[30] Jacques Maritain szintén azt szerette volna elérni, hogy „az abszolút nemzeti szuverenitás fogalmát feladva a nemzetek közötti kapcsolatokat többé ne szerződések, hanem törvények szabályozzák”.[31] Törvényen itt a nemzetközi jog által megtestesített természetjogi törvényeket kell érteni.

A perszonalisták nézetei különböznek a közjó, vagyis a társadalom elsőbbségét hirdető hagyományos megközelítéstől. A hagyományos nézet szerint, amelynek kiemelkedő képviselője Charles De Koninck,[32] a közjó elsőbbsége abból a tényből ered, hogy az ember természeténél fogva társadalmi lény, és mint ilyen, egy adott országban, saját családja körében született és hal meg, egy adott foglalkozást űz, és e keretek között törekszik a beteljesülésre. Az embernek az angyaloktól vagy a vadállatoktól eltérően nem magányosan, hanem saját környezetében élve kell megtalálnia az útját Istenhez és a beteljesüléshez. Viszont a társadalmi jó magában foglalja valamennyi egyén érdekét, és ezért azok felett áll. Továbblépve, az egyéni jó értékét csak a közjóhoz való hozzájárulása arányában lehet meghatározni, amely nem csupán valamennyi egyéni jó összessége, hanem azok harmóniája és a társadalom éltető eleme. Ebben a megközelítésben a társadalom működése annál harmonikusabb, minél inkább szolgálja annak minden tagja saját egyéni javának a beteljesülését. Ebből az állításból pedig az következik, hogy minél kitűnőbb a közjó, annál inkább képes egyesíteni a számos különböző egyéni jót, annál kevésbé van szükség a közhatalom beavatkozására a társadalom összetartásának a megteremtése érdekében. Ha így jellemezzük, akkor a társadalom teljes egészében a jó érdekében szerveződik.

Ez a hagyományos felfogás gyönyörűen megállja a helyét – elméletben. A problémát a gyakorlatban az jelenti, hogy az önmagát szuverénnek kikiáltó modern állam kisajátította a jó meghatározását, ami a személyek számára veszélyessé teszi a társadalom elsőbbségének a kinyilvánítását. Az egyének elsőbbsége melletti döntést a kellő óvatosság is indokolhatja, tekintettel arra, hogy csekélyebb következményekkel jár, ha a személyek tévesen határozzák meg saját egyéni javukat, mint ha a modern állam téved a közjó meghatározása során.

A katolikus egyház elfogadta a „személy” fogalmát a perszonalizmus egyes szélsőségeinek elvetése mellett. Hivatalos tanítása szerint a társadalmat és a személyeket nem lehet egymással szembeállítani, mivel kölcsönösen egymásra vannak utalva: a társadalom a személyekre azok természetfeletti dimenziójában, míg a személy a természet dimenziójában a társadalomra.[33] XI. Pius egyik, 1937-ben, a kommunista rendszerekkel szemben írt enciklikájában úgy fogalmazott, hogy „a társadalom van az emberért, és nem az ember van a társadalomért”.[34] Egyúttal azt is hozzátette, „nem abban az értelemben, mint azt az önző liberalizmus magyarázza, hogy a társadalom az egyén önkényének van alávetve”, mivel az emberek „a társadalommal természetes egységben” élnek. Ugyanakkor észszerű, hogy „végső soron […] az összes földi javak az ember szolgálatára legyenek rendelve, s az ember által visszatérjenek a teremtő Istenhez”. Charles Journet svájci teológus szavaival összefoglalva: „az ember halandóként a halandó város tagja, de halhatatlanként nem része a városnak, hanem önálló egész, és a város van az ő szolgálatára rendelve.”[35]

Perszonalizmus: álcázott individualizmus?

A történelmi körülmények 1948-ban lehetővé tették az individualista és perszonalista irányzatok számára, hogy gyakorlatilag kiegyezzenek egymással a kommunista és fasiszta kollektivizmus teljes elutasítása céljából. Az 1948-as Egyetemes nyilatkozat embere már nem csak az 1789-es polgár: humanitásában gazdagodott a perszonalizmusnak köszönhetően, amely részben visszaadta neki emberi természetét. Ezáltal a nyilatkozat már nem csupán az elvont egyént védi, hanem egy olyan személyt, akinek családja, szakmája, vallása van. Másfelől az egyén társadalom fölötti elsőbbségének elismerése, illetve ennek következményeként a szuverenitás meghaladása lehetővé tette a társadalom és az egyének között egy olyan igazságszolgáltatási kapcsolat (relation de justice) létrejöttét, amelyben az egyének hivatkozhatnak a jogaikra, és a bíróságok előtt érvényesíthetik őket.

Az, hogy az egyént ilyen módon emberi természettel ruházták fel, kétségkívül testi megjelenésében tette szemmel láthatóan emberiesebbé. Ugyanakkor a személy fogalmának hibrid jellege, vagyis az a kettősség, hogy az állapotánál fogva egyéni, a természeténél fogva pedig egyetemes, több szempontból is problémát vet fel: egyrészt, mert minden egyes egyén jogosult meghatározni az emberi természet fogalmát, másrészt pedig mert ez a kettősség minden egyént a társadalom, vagyis minden erkölcsi értékítélet fölé helyez. Lényegében a személy elsőbbsége nemcsak az emberi természet valamennyi önálló emberben meglévő transzcendenciáját ismeri el, hanem ekképpen az emberi cselekedetet is felmagasztosítja, amely – mivel ember voltunk egy részét fejezi ki – elnyeri annak ontológiai méltóságát is. Ilyen értelemben minden emberi cselekedet önmagában is nemes, egyszerűen azért, mert emberi, függetlenül a jóhoz való viszonyától. Egy rossz (ugyanis nem a közjó érdekében tett) cselekedet nemesnek is tekinthető, illetve abszolút méltósággal rendelkezhet, mivel egy ember adott cselekedete. Elegendő lenne tehát mindenkinek emberként cselekednie ahhoz, hogy méltó módon cselekedjen.[36] Innen ered például a vallásszabadság azon felfogása, amely szerint az egyes vallások önmagukban, jellegzetességeiktől függetlenül értékesek, mert az emberi spiritualitás kifejeződései. Ennek azonban az a veszélye, hogy az erkölcs attól a teljesen relatív felfogástól függ, amelyet az egyes emberek a saját emberiességükről maguknak alkotnak. Az alany e transzcendenciájában lelhető fel az oka annak, hogy a társadalom lemondott a szabályozás lehetőségéről minden olyan területen, ahol ezen alany emberi mivolta, vagyis személyes kiteljesedése jelenik meg.