Borító

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Tibor Fischer: How to Rule the World

© Corsair, London, 2018

Magyar kiadás:

Tibor Fischer: Így urald a világot

© MCC Press Kft., Budapest, 2022

© Tibor Fischer, 2022

© Farkas Ákos, 2022

A borítón és az előzéken szereplő illusztráció Adobe Stock fotó felhasználásával készült.

Fordította: Farkas Ákos

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-615-6351-37-1 (print)

ISBN 978-615-6351-88-3 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

www.mccpress.hu

Felelős kiadó: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Gorácz Anikó

Korrektúra: Gángoly Attila

Borító: Papp Rita

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Kozári Imre

tartalom

TOOTING

BANGKOK

AZ ÖSSZEJÖVETEL

SZOBROK

JERUZSÁLEM

ZAK

GÖBEKLI TEPE

Keresztanyámnak

„Ennek a történetnek a neve Dzsaja. Olyanok hallgassák, akik győzelemre vágynak. A király, aki meghallgatja, az egész világot uralma alá vetheti, és minden ellensége fölött győzedelmeskedhet.”

Mahábhárata

Tooting

szeptember

– Nem emlékszel rám? – kérdezi a férfi az ajtómban állva.

Velem egykorú. Kopott farmert és barna pólót visel. Talán nincs pénze, talán multimilliárdos. Ez London. Ha milliárdos vagy, azt csinálsz, amit akarsz. Igazad van, és mindenki más, akinek nincs néhány milliárdja – és ez lényegében mindenki mást lefed –, téved. Kifakult, barna pólót viselsz, rajta apró lyukkal, csak mert. Mert megteheted.

Valószínűtlen, hogy egy multimilliárdos állna az ajtómban. És a hangjában van valami, ami egy dél-londoni, Porschéval furikázó piti kalandorra emlékeztet. Persze a Porsche nem oldtimer, egyszerűen csak egy ósdi, ütött-kopott, rozsdásodó Porsche, biztosítás nélkül, a hátsó ülésen a tulaj srácai kuporognak, lábuk alatt fizetési felszólításokkal, a tank meg csak félig van, mert az emberünknek egyszerre annyira futja. Az a fajta ügyeskedő, akinek a fajtáját a kihalás szélére sodorták az öten egy szobában szorongó litvánok, meg a katlevél rágcsálásától felbátorodott, villámkezű, enyvesujjú fiúk Szomáliából, akik nem ijednek meg egy kis verekedéstől a főváros peremén.

– Nem – felelem.

– Szóval nem emlékszel rám? – Mosolyog, de a mosolyában van valami fenyegető, mintha pénzzel jönnék neki, vagy nem adtam volna vissza a húsz évvel ezelőtt kölcsönkapott fűnyíróját. Egy iskolába jártunk? Munkatárs? Tangerből ismerhetem? A Három Királyokból? Nem, hiába, na, nem emlékszem, és nincs is kedvem ehhez. Akármi legyen is ez.

– Nem.

Még egyszer, utoljára szét akartam nézni az otthonomban, mielőtt felkapom az utolsó dobozt és leadom a kulcsokat. Hogy elbúcsúzzak. Hogy egy kicsit átadjam magam az önsajnálatnak. Akárki legyen is ez a látogató, ha tíz perccel később érkezik, csak a hűlt helyemet találja.

– Nézz meg jobban! – erősködik. – Biztos, hogy nem emlékszel rám?

– Nem. – Mindig felidegesít, ha valaki képtelen megérteni, hogy nem. Nem. Pedig rövid és egyszerű. Ha azt mondom, nem, úgy is gondolom: nem. – Sajnálom – préselem ki magamból.

– Fogalmad sincs, mi?

– Nincs.

– Jó – mondja, és leüt.

Bangkok

október

Nem akarok itt lenni, ebben a helyiségben.

Aki túl sokat utazik, annak beszűkül a tudata. Az ember ugyanazt a szobát akarja Bangkokban (vagy Bejrútban, vagy Bagdadban), mert a hotelnek van rendes úszómedencéje, vagy mert közel van a reptérhez, vagy mert minőségi narancslét kínálnak a minibárban, vagy mert lehet tudni, hogy működik a zuhany. Nem kell időt vesztegetni rá, hogy kiderítsük, melyik emeleten szolgálják fel a reggelit, hogy pontosan hogyan jut hozzá az ember a kávéjához (neki kell levadásznia a pincért, vagy a pincér vadássza le őt), vagy hogy melyik kapcsolóval lehet végre lekapcsolni az ágy fölötti olvasólámpát.

Az ember uralni akarja a légkondit, és tudni akarja, mit érdemes rendelni a szobaszerviz étlapjáról. Mindez kíméli az elmét és az idegeket, és olyan simává teszi az utat magát, amilyen csak lehet, hogy ha majd jönnek a durvább kátyúk, legyen erőtartalék átlendülni rajtuk. Már akkor, amikor nem kaptam szállást a kedvenc bangkoki hotelemben, tudhattam volna, hogy itt nagyon mély kátyúk várnak rám.

Nem akarok itt lenni, ebben a helyiségben. Már vagy két órája, hogy nem akarok itt lenni, persze direkt várakoztatnak. Bevett gyakorlat ez. Akármi történjen, ugyanúgy megtörténhetett volna két órával ezelőtt, de ezek itt most a tudjad-haver-ki-a-főnök című történetből tartanak előadást. Rám a kétségbeesett külföldi szerepét osztották, aki a rendőrőrsön egy kényelmetlen széken kuporog.

A thaiföldiek vidám, vendégszerető emberek, kivéve, amikor nem. Kirabolhatnak, átverhetnek, és egy kényelmetlen székre ültethetnek.

Négy kontinens rendőreit vesztegettem már meg, úgyhogy jól tudom, minden az etiketten múlik. És az etikettet könnyű elvéteni: túlságosan kevés kenőpénzt adsz; túl sokat (igen, ilyen is van); túlságosan nyilvánvaló a megvesztegetés; nem elég nyilvánvaló. Miért nem lehet egyszerűen átadni egy részletes útmutatót? Hulahoppkarika, cigaretta, bőrdzseki (persze csak minőségi bőrdzseki) és természetesen némi készpénz egyaránt működhet.

Bejön a főrendőr. Arca egy mészárosé. Egy kutyakínzó szadistáé.

– Szólítson Mike-nak – mondja. Persze nem Mike-nak hívják. Látom a feliratot az ajtaján: a neve százlábúként tekereg a táblán. Úgy döntött magában – és nem is rosszul –, hogy ez a gyengeelméjű farang{1} úgysem tudná kimondani a nevét. Udvarias. Vagy lekezelő. Lehet választani!

– Kibaszottul be van rágva ez a maga barátja – kérkedik Mike, a Mészáros a naprakész angol szlenggel.

– Nem mondanám a barátomnak.

– Mindenkinek megvan a maga kibaszottul berágott barátja. Ez is a karma. – Mike belegondol, hogy el kell-e magyaráznia ennek a fehér bőrű retardáltnak, hogy mi is az a karma.

– Maga szereti a papírmunkát? – folytatja.

Feltételezem, hogy a „nem” a helyes válasz.

– Én nem szeretem a papírmunkát, viszont szeretek a brit követség fogadásaira járni. Meg tudja oldani, hogy Mr. Stern haladéktalanul elhagyja ezt az országot?

Mr. Stern. Mikor hívhatták utoljára Mr. Sternnek? Wilhelm Stern. Villy, a Vad Vegán. A tévénél egyszerűen úgy emlegetik, hogy „az az elmebeteg”, vagy „a közveszélyes”, de leginkább csak így: „Semtex”. Nem kérdés, hogy ő a legtöbbször kirúgott, legtöbbször letartóztatott és kiutasított, leggyakrabban felmonoklizott operatőr a világon. Meg tudom-e oldani, hogy Semtex haladéktalanul elhagyja az országot?

– Igen.

Valami azt súgja, legalább néhány nap haladékot kellene kérnem, hogy befejezzük a munkát. Hogy elvarrjam a szálakat. Mert ez lenne a dolgom mint producernek, mint rendezőnek, mint előremozdítónak, mint nyomulógépnek. Hogy nyomuljak. Nyomuljak reggeltől estig. Hogy az utolsó centiig nyomuljak. Nem mindennap bukkan fel a lehetetlen, de az én dolgom, hogy azt kérjem, a lehetetlent. És újra kérjem. Olyan gyakran kérjem, hogy már ne is emlékezzek rá, pontosan mit kértem. Aki nem kér, nem kap.

Túl meleg van, és én túl fáradt vagyok, hogy kérjek, mert ami most szembejött, az tényleg az abszolút lehetetlen. Az, ami nincs megengedve. Ha direkt betlire játszottam volna, akkor sem tudtam volna ilyen totális kudarcot megszervezni. Emberi lény nem képes ilyen bonyodalmakat előidézni.

Elszörnyedve döbbenek rá, hogy elszállt belőlem a harci kedv, a szétrúglak-lefejellek-kell-valami? szellemisége. Elszállt belőlem, bizony. Már csak arra vágyom, hogy befedjenek az anyafölddel. Vagyon és hírnév, kéj és mámor – ezek az ifjúság vágyai; a végén az ember már csak békességet akar. Hogy ő legyen Otanész.{2}

– A legkisebb balhé útban a reptérre, és mindkettejüknek irány a börtön. – Ahogy Mike, a Mészáros énekhangon szótagolja: bör-tön, abban van valami szokatlanul riasztó. Az igazán ijesztő fazonok mind ilyenek: higgadtak, fegyvertelenek, rémisztőek. Helyesbítek: nem higgadtak, hanem egyenesen joviálisak, valóságos mókamesterek. A csecsen fő-fő hadúr, akit volt szerencsém megismerhetni, és aki úgy megrémített, hogy kis híján elájultam, úgy nézett ki, mint valami falu bolondja, és folyvást csak kuncorászott. Mert az egész olyan vicces. Mert tényleg vicces.

A sebhelyes arcúak, akik fenyegetően néznek, és majd’ megfeszülnek, hogy nehézfiúnak látsszanak, na, ezek mind kispályás alakok. Mint a Kray ikrek,{3} akik nagyon csúnyán néznek a fényképeiken, de a börtönben csak sipákoltak, mint valami pisis kislány.

– Köszönöm, Mike. – Megpróbálok úgy tenni, mint aki kiveszi a részét ebből a nagy szívélyeskedésből. Mike, a Mészáros, szóba hozza az unokaöccsét, akinek a közeli vendéglőjében mindenféle tengeri herkentyűt lehet kapni. Megfordul a fejemben, hogy megemlíthetném az én unokaöcsémet is, aki ugyancsak vendéglős, és szintén tengeri herkentyűkben utazik, de úgy döntök, elég volt a haverkodásból.

A rendőr még hozzáteszi:

– Egy hónapra Londonba készülök. És szeretem a jó éttermeket.

Adok neki egy névjegyet. Az évek folyamán arra jutottam, ha valakinek névjegyet adunk, az gyakorlatilag garancia arra, hogy soha többé ne halljunk róla, kiváltképp, ha szeretnénk hallani felőle. De ha Mike azt akarja, akkor elviszem egy vendéglőbe, mert ezt az embert biztos nem akarom magamra haragítani. És ennyi belefér.

Kezet rázunk. Mike marka hatalmas. Annak az embernek a marka, akitől nem idegen a kétkezi munka. Például egy sekély sírgödör megásása. Vagy egy mélyebb síré. Az én kezem hervadt pitypang, amire rácsapták a kocsiajtót.

És nem tehetek róla, de úgy érzem, ez az egész nemcsak Semtexről szól. Igazából az oudról{4} szól. Úgy is, mint dzsinkóról. Vagyis a gaharuról. Az agarfáról, ha tetszik.

Rendesen nem hoztam volna magammal Semtexet. Meggondolatlanság. És értelmetlen. Több mint értelmetlen: fölöttébb felelőtlen, ahogy Herbie mondta volna.

Manapság már szinte minden rendező egyben operatőr is, de én szeretem, ha számíthatok némi tűztámogatásra. Kiváltképp ellenséges területen. Szeretem, ha van velem egy operatőr, hogy ha beüt valami, legyen, aki kezelni tudja a helyzetet. És megfelelően kezelje. Azóta vagyok ezzel így, mióta egyszer egy vezető, kormánypárti politikust megpillantottam, amint épp egy neves popdívával kamatyol egy richmondi parkolóban. Ez még azelőtt történt, hogy mindenki mobilkamerával kezdett volna járkálni. Egy amúgy kompetens operatőr volt velem, de mire nagy gonddal összeszerelte a cuccot, azok ketten már mindennel végeztek. Olyasvalakire van szükség, mint Semtex, aki egy füttyentésre lencsevégre kap bármit, akár bekötött szemmel is.

Semtex ezt egyszer szó szerint meg is csinálta. A Francia Idegenlégió parádéját filmeztük (ez a francia haderő egyetlen harcoló alakulata, mivel tele van németekkel).

– Ez egyenesen megalázó – fakadt ki Semtex. – Miért vagyok én itt? Miért csinálod ezt velem? Neked nem operatőrre van itt szükséged, hanem egy kameraállványra. Csak szívatsz, mi? Ezt bekötött szemmel is meg tudnám csinálni. – És megcsinálta. Nem a legjobb munkája lett, de még így is jobb, mint a többségé.

Lehet, hogy a jó szerencsém utolsó maradékának köszönhetem, hogy Johxn nekem adta ezt a megbízást. A szerencse véges valami, ezt csak az idióták gondolják máshogy. Senkinek nem juthat ki belőle az összes. Senkinek. Egyeseknek talán egy kicsivel több, mint másoknak. Ezt nehéz megítélni. De annyi biztos, hogy senki nem zsebelhet be minden szerencsét. A legnehezebb azt kisakkozni, mennyi van még a készletünkből.

Az ember rendelkezik bizonyosfajta hírnévvel. Valamiért én lettem az, akit mindenféle felkeléshez, az összes isten háta mögötti koszfészekbe elküldenek. Ahol szervezett a bűnözés, az államszervezet meg szervezetlen. Olyan városokba, ahol a kölykök automata fegyverekkel grasszálnak az utcán. Forradalmakhoz.

Az első külföldi forgatásomon mint segédoperatőr mehettem Vilniusba a januári események idején, ’91-ben, amikor Litvánia elszakadt a Szovjetuniótól. Azt az utasítást kaptam, hogy szívódjak fel a leforgatott anyaggal, nehogy rátegye a kezét valami kósza fegyveres. Ittam, és nem keveset, az írószövetség bárjában.

Utálom a történelmet. Már amikor éppen nem csinálják, de akkor az még nem is igazi történelem. Utálom a történelmet, de ez a barna hajú bombázó, talán a második leggyönyörűbb nő, akivel valaha is szóba elegyedtem, hívott, hogy menjünk fel hozzá a balti államok történelmét megvitatni. Mindannyian tudjuk, hogy ez mit jelent.

Persze az is lehet, hogy tényleg határvillongásokról meg különféle államszerződésekről kívánt eszmét cserélni velem – furcsább dolgok is megtörténtek már. Mindenekelőtt kimentem hugyozni egyet. Csakhogy fejjel előre lebukfenceztem a vécéhez vezető lépcsőn, és eltört a karom. Ahogy ott fetrengtem kínomban, valaki ezt találta mondani: „Szerencséd van. Ez a lépcső már több emberrel végzett, mint a szovjetek.” Az operatőrt, aki mellett segédkeztem, másnap agyonlőtték, miközben én a gépen ültem hazafelé menet.

Szóval ezt hogy adjam össze? Szerencsém volt? Balszerencsém? Elmeséltem az esetet Joe bácsikámnak, aki csak nevetett, ahogy a többi viselt dolgom hallatán is, mert ő úgy gondolta – és nem is rosszul –, hogy ha még élsz, akkor mit panaszkodsz.

Mindenkinek elmeséltem, hogy leestem a lépcsőn. Időbe telt, mire rájöttem, hogy nem hisznek nekem.

– Hallottuk, igen – felelték bólogatva.

Mindennek ára van. Ha nem is tüntetik fel a számlán. Nincs ingyenebéd. Ahogy én is fizettem Afganisztánban. Csoda, hogy túléltem (csoda, hogy bárki túlélte). Megsebesültem. Méghozzá súlyosan. Ám nem golyótól, még csak nem is repesztől. Nem, egy béna amerikai újságíró borította a tűzforró kávéját az ölembe – egyenesen a családfámra. Jobban örültem volna, ha a combomba fúródik egy lövedék. Az ilyesmivel az ember legalább eldicsekedhet utólag, és részegen mutogathatja a sebhelyet a haverjainak.

x

– Valakinek meg kell csinálnia az oudot – mondta Johxn. – Edisonnak szántam, de őt letartóztatták, és Jack is el van foglalva. Milly elvesztette az útlevelét. Manapság egyszerűen lehetetlen megfelelő embert találni. Hová tűnt az a sok tehetség? Te tudsz valakit, aki elég jó? Aki fixen fasza?

Néhány éve még megsértődtem volna Johxn megjegyzésein, de idővel az ember érzéketlenné válik. Egyszerűen elhalnak az érzékei. Korábban talán mellre szívom, ha csak azért hív fel, hogy ajánljak valakit, és nem azért, hogy engem bízzon meg.

Néhány éve még vérig sértődtem volna, ha elneveti magát, amikor megjegyzem, hogy én is megcsinálhatnám, ma már tudom, jobb, ha az ember tízig számol, amikor kinevetik. Negyedjére ajánlkoztam, mire elfogadott. És még csak nem is valami ütős reklámszöveggel adtam el magam; fél egy volt, és Johxn ebédelni akart.

– Ja, és eszedbe ne jusson Semtexet magad mellé venni – tette még hozzá Johxn. – A jogászaink hallani se akarnak róla.

– Eszembe nem jutna.

Ez az oud olyasmi volt, amivel még nem akadt dolgom. De megkaptam a megbízást, hogy forgassak egy dokufilmet az oudról, úgy is, mint agarfáról vagy dzsinkóról, ami valami szagos fadarab, és ami drágább, mint az arany, vagy mint a frissen szedett hegyvidéki kokain, és nagyon megy Ázsiában és a Közel-Keleten, ahol füstölőt, kormozott smukkot meg gyógyszerfélét készítenek belőle. Valójában a fa varasodása a lényeg. Az Aquilaria fának meg kell fertőződnie, hogy oud keletkezzen belőle, és mivel nehéz hozzájutni, és méregdrága, a kereskedők lopnak, csalnak, hazudnak, de még gyilkolnak is érte.

Semtex és én épp felvettünk egy interjút Bangkok valamelyik tetves külvárosában egy besúgóval, aki nem győzött dalolni nekünk mindenféle thai főméltóságról meg magas rangú katonatisztről. Két hónap, egy halom pénz és egy tanulmányút kellett a dolog előkészítéséhez. Nem szeretem a kitakart képű, eltorzított hangú informátorokat, mert ezek mögé bújtatva akár az anyámat is kiadhatnám Oszama bin Ladennek.

Erős fenntartással fogadom, ha ilyesmit látok, mert pontosan tudom, hogy milyen hazug, csalárd szarháziak dolgoznak a tévénél. Tudom, mert dolgoztam velük. A mi énekesmadarunknak viszont hittem, mert láttam, hogy majd’ összecsinálja magát a félelemtől – tudta, hogy az életével játszik. Szinte bárki bármit megtesz, csak hogy képernyőre kerüljön, még ha ki is van takarva, és ha meg is ölhetik utóbb. Hihetetlen, mire képesek az emberek, hogy felhívják magukra a figyelmet.

A mi spionunkkal majdnem a legutolsó interjút vettük fel; már csak egy volt hátra, a délutáni. Így aztán volt időnk megebédelni. Ha nyílt sérelem éri Semtexet, ha valaki hagyományos módon provokálja, például azzal, hogy lelocsolja sörrel, akkor ő morcos képet vág, de nagyvonalúan felülemelkedik a sértésen. Viszont ha…

x

Búcsút veszek Mike-tól, a Mészárostól, és jól belakmározom az unokaöcs közeli vendéglőjében tengeri herkentyűkből, amit sokkal jobban élvezek, mint gondoltam volna, mivel talán ez az utolsó alkalom, hogy itt vagyok Bangkokban. Nem valószínű, hogy bármi munkát kapjak még, és kétlem, hogy valaha is a saját pénzemet akarnám utazásra költeni, részben mert nincs is pénzem, meg ha volna, sem ilyesmire akarnám pocsékolni. Szóval amolyan utolsóvacsora-féle varázsa van a dolognak.

Huszonéves koromban a legtöbb időt úton töltöttem. A hátizsákomban volt mindenem, és nagyon élveztem. Fel-le Nagy-Britannia-szerte. Összevissza a kontinensen. Kínában. Japánban. Az Államokban. Most már nem az utazás a vágyam, hanem hogy legyen egy nagy házam valami napsütötte helyen, ahonnan csak húszperces séták kedvéért mozdulok ki, a magnum opus szerkesztésének szüneteiben. Barátok jöhetnek látogatóba.

Mire visszaérek a rendőrőrsre – végezvén az omlós polipfalatokkal (amiről persze Jim jut az eszembe) –, Semtexet már kiengedték a fogdából. Irritáló, hogy szinte semmi jelét se mutatja a megbánásnak. Nagyon csúnya pillantást vet rám (80 százalék sértettség, 10 százalék düh, 8 százalék zavarodottság, 2 százalék bűnbánat), ahogy elengedik, mintha miattam kerültünk volna bajba.

Jeges hallgatás közepette szedjük össze a szállodánkban a holminkat (már ami megmaradt belőle), és ebben a hangulatban megyünk ki a reptérre is.

– Ez rajta lesz a számlámon – mindössze ennyi telik Semtextől. De én már túl vagyok rajta, hogy bármi felbosszantson. Ki a megmondhatója, mi a különbség a kimerültség, a nemtörődömség és a zen állapot között? Lehet, hogy a zen csak afféle ötcsillagos apátia? Apátia hájppal?

Komolyan mondom, ha Semtexet direkt provokálják, kisebb valószínűséggel fog botrányt rendezni. Nemegyszer kellett lerángatnom egy-egy pincérről vagy taxisról, aki olyan halálos sértéseket vágott a fejéhez, mint hogy „Jó napot!” vagy „Segíthetek?”. Edison kétheti munkadíjjal tartozott (és ha jól tudom, még mindig tartozik) neki, úgyhogy mindannyian arra számítottunk, hogy Semtex beveri az adósa képét, de nem történt semmi. Nem, rendszerint a szerencsétlen kiszolgálószemélyzetre zúdul Semtex minden haragja, pláne, hogy egy sor helyen máig nem értik, mi az, hogy vegetáriánus, még kevésbé, hogy mi az a vegán. Emlékszem, hogy Semtex egyszer egyenesen megharapott egy szöuli pincért, aki keménytojást merészelt ajánlani neki.

Az étrendjével kapcsolatos félreértéseken túl ott van még Semtex abbéli szokása is, hogy átírja a húsételeket is felszolgáló éttermek étlapját. Leggyakrabban csak tollal hozzáfirkál ezt-azt a listához, de megesik, hogy nem éri be ennyivel, és elviszi az étlapot, majd annak alapján hamisítványokat készít, és a kamupéldányokat viszi vissza és osztja szét.

Háznál kínzott bárány fuksziaszósszal. Lassú kézzel fojtott hattyú vervániatöltelékkel. Zúzott malacreménykék moábitaágyon. Fapálcával vakított, elevenen főtt macskapecsenye saját beszállítónktól. Aztán alaposan kiélvezi a botrányt, ami machinációi nyomán kitör, vagy ahogy a pincérként alkalmazott állástalan színészek kétségbeesetten próbálják elmagyarázni, kik is voltak azok a moábiták.

Semtex korábban Brightonban lakott, de annyi helyről tiltották ki az étlapokkal véghez vitt vandalizmusa miatt, hogy kénytelen volt Heathrow-ba költözni, ami elmondása szerint kifejezetten előnyös, ha utaznia kell, a zaj pedig csöppet sem zavarja. Ha a forgatáshoz nem kell nagy felszerelés, akkor akár gyalog is kiér húsz perc alatt a reptérre.

De nem csak pincérek kerültek közeli ismeretségbe Semtex öklével. Az emberünket nem hatja meg se rang, se hatalom.

– Csak mert maga Manchester rendőrfőnöke, még beverem a pofáját – jelentette be, mielőtt valóban felképelte a főrendőrt, ráadásul az interjú kellős közepén, bekapcsolt kamera előtt. Ebből is látható, hogy mostanság miért nem árasztják el megbízásokkal – amit hiába is tennének, mivel gyakran hónapokig nem elérhető.

A reptéren két hosszú órát kell várnunk a járatunkra, így hát Semtex azzal vezeti le a hallgatásunkból adódó feszültséget, hogy végigjárja a kioszkokat és a vámmentes üzleteket. Én már gondoskodtam a családnak szánt ajándékokról: az asszonynak még a hotelben vettem némi aszalt duriánt, ami, ugyebár, a gyümölcsök királya, a srácomnak meg beszereztem egy kis longánmézet. Luke imádja a mézes pirítóst reggelire.

Addig vásárolj, amíg teheted! Nem sokáig voltam a seregben, de ennyit megtanultam. Mindent addig kell csinálni, amíg lehet, mert később nem biztos, hogy lesz rá alkalom. Nincs kedvem újságot venni; a semmibe meredek, és azon tűnődöm, mivel tudnám csökkenteni a feszültséget.

Egy négy férfiből álló csoport tagjai lökdösődnek, és amint leesik, hogy ezek az én brit honfitársaim, a lehető legtávolabb húzódom tőlük. Mondanom sem kell, jönnek utánam a váróterem átellenes végébe is. Minden nemzetnek megvannak a maga hangoskodói, elméjük sötét barlang, ahol nem terem virág, de nincs még egy olyan borzalom, mint a brit kanmuri. Kivéve a brit kanmurit – külföldön. Visszamegyek a váróterem ellentétes végébe, de oda is elhallatszanak. Egykor mi adtuk a világnak a helyi időt, a mérnöki tudományokat meg az ágyúnaszád-diplomáciát, mára viszont a seggvillantás, a plasztik műmell és az óbégatás lett a legfőbb exportcikkünk.

Az egyiken feliratos póló, rajta a szöveg: „Nem kell a duma, nem kell az érzelgés”, ő maga meg a farkát markolássza. De nem azért ám, hogy gyorsan megigazítsa vagy ellenőrizze a pozícióját, még csak nem is egy feltűnősködő tökvakarás céljából, hanem azzal a kétségbeesett és görcsös erőfeszítéssel, amivel a nyertes lottószelvényt szorongatná a tulajdonosa. Húszas évei végén járhat, még részegnek sem mondható, viszont úgy ténfereg a zsúfolt reptéri váróban, mint egy tanácstalan kétéves. Mit keres ez az én repteremen? Mit keres az én bolygómon?

Hogy ne ítéljek elhamarkodottan, mérem az időt, amit tökmarkolászással tölt, hátha csak valami fehérneműkrízisen próbál úrrá lenni. Húszig is elszámolok, de még mindig a farkát nyomkodja, mint aki egy fogkrémes tubus makacs ellenállását próbálja megtörni. Vagyok már annyira öreg, hogy emlékezzek azokra az időkre, amikor az utazás kellőképp tetemes költségei elriasztották az efféle agyatlanokat az egzotikus úti célok felkeresésétől.

A tökmarkolászó végül csak elengedi az áldozatát. Most viszont a seggét vakarássza, miközben az arcszeszvásárlásról cserél eszmét valakivel. Megijeszt, hogy az általam is használt márkájú üveget ragadja meg. Ha netán meg is veszi, soha többé nem leszek képes ezt az arcomra kenni. Szerencsére visszateszi a polcra. Én kedvelem, a nejem is kedveli, és szerencsére fogalma sincs, miért pont ezt az arcszeszt szerzem be mindig.

A fenékvakaró valahonnan ismerős. Először azt hiszem, hogy csak a standard kanmurizó körözési mozaikképét látom benne, de aztán rájövök, hogy tényleg ismerem.

Az alpesi háztetőre emlékeztető szemöldöke árulja el. Luke tanára. A tanárok állnak a legelején azok hosszú sorának, akik életed során mindenféle maszlaggal teletömik a fejed. Elöl a tanárok, aztán jönnek a kollégák, az orvosok, a vasáru-kereskedők, a vitorlásoktatók, a biztosítási ügynökök, az úszómesterek, a banki hivatalnokok, a bojlerszerelők, az autójavítók, a fülzsírleszívók, a postások, a fadoktorok, a vegytisztítók, akik mind-mind szédítik a fejed, hogy a végén ismét a tanárok következzenek, immár a fiacskádról nyomva a lekvárzsibbasztót, és ilyenkor eltűnődsz, hogy a szüleid anno bevették-e ezt a sok idióta maszlagot.

A szülői értekezlet előtt Luke biztosított bennünket, hogy minden a legnagyobb rendben van. Azzal az olcsó, de hatékony fogással élt, amikor az előadó pontosan azt mondja, amit a kuncsaft hallani akar.

Mert mit tanítunk a gyerekeinknek? Felteszem, hogy valamennyien becsületes, barátságos és segítőkész embert szeretnénk nevelni belőlük, noha ezek a lehető legkárosabb tulajdonságok. A Megengedő nem a rendes embereket részesíti előnyben.

A legjobb taktika a hazudozás, az, ha az ember válogatás nélkül átgázol mindenkin. Ha pontosan érkezel, megváratnak. Ha lojális maradsz, elárulnak. Ha nagyvonalúskodsz, megrövidítenek. Ha segítőkész vagy, hálátlanság a fizetséged. Ha nem lopsz, szegény maradsz. De ezt nem akarhatod a fiadnak.

Azt akarod, hogy a fiad hű barát legyen, a gyengék oltalmazója, idős hölgyek támasza, de ezzel aztán jól ki is cseszel vele. Ha valaki szeretetre, tiszteletre és megbecsülésre vágyik, ezekkel a tulajdonságokkal nem jut messzire. A megoldás szerintem az, hogy az ember a családjával és a barátaival (bár az utóbbi véleményes) rendesen bánik, és mindenki más ellen háborút visel.

Azt akarod, hogy a fiad boldog legyen, de nem akarsz puhányt nevelni belőle, aki szép nyugisan halad előre, és sohasem kerül elébe akadály? Hogy mindkét cél teljesüljön, ahhoz kell némi keménység. A gyerek igenis lássa meg a sötétséget is. Ebből egyszer is elég. Lehetőleg kontrollált körülmények között, és nem túl sok kellemetlenséggel. Röviden, kellő mérlegeléssel adagoljuk a nehézségeket. Kétlem, hogy érdemes lenne közelebbi ismeretségbe kerülni olyannal, aki soha nem kóstolt bele a szarba.

Belőlem már tényleg kifogyott a spiritusz. Próbálok Bongo Hermanra gondolni, hogy milyen férfiasan küzdött a basszussal, de ez sem használ. Két üléssel odébb meglátom az El País egy példányát. Spanyoltudásom soha nem volt valami fényes, és mióta nem használom, még jobban megfakult, de azért odanyúlok az újságért. Ha a lapot kinyitva szemembe ötlene a főcím, amely arról tudósít, hogy egy nemzetközi petíció aláírói követelik nyilvános kivégzésemet, hát egy csöppet sem lennék meglepve.

Az oudprojektnek annyi, egy reptéren ülök, mindenféle tökmarkolászó, közveszélyes elmebeteg között, akikre a fiatalság formálását bíztuk, és mindennek a tetejébe Herbie halott. Legszívesebben embrióvá gömbölyödnék a földön.

Az El País a törökországi Göbekli Tepéről közöl riportot. Ha jól értem a cikket, ez valami kultikus hely, és még Stonehenge-nél is régebbi lehet, pedig arról hittük, hogy kábé annyira ősi, amennyire az lehetséges; előtte a legfőbb emberi ambíció kimerült abban, hogy mindent és mindenkit agyonverjenek egy kardfogú tigris combcsontjával. De ez a Göbekli Tepe sokkal régebbi, mint Stonehenge. Minden emberi alkotásnál régebbi, kivéve azokat a barlangrajzokat.

Azt mondja a cikk, ez a világ legfontosabb régészeti lelőhelye. A tankönyveket újra lehet írni.

Szeretem, amikor a szakértőkből bohócot csinálnak. Göbekli Tepe tele van nagyszerű kőszobrokkal, az egész egy mega-megalitsztori, ami évezredeken át betemetve lapult, míg egy kurd juhpásztornak szemet nem szúrt, hogy valami kiáll egy halomból a semmi közepén, hogy aztán egy német siessen a helyszínre kiásni az egészet.

Valószínűleg ez volt az édenkert. Mert a Biblia szerint az éden az Eufrátesz és a Tigris folyók között terült el.

És én miért nem hallottam még erről? A brit lapok miért nem írják meg az ilyesmit? Csak mindenféle essexi meg Los Angeles-i spiné hátsójáról tudnak cikkezni. És ha Göbekli Tepe volt az éden, akkor miért volt elásva? Merthogy nem a szálló por vagy a burjánzó növényzet temette be. Nagy körültekintéssel ásták el, és jó mélyre. De kik és miért?

Különös, hogy egyáltalán létezik civilizáció. Mert nincs rá semmi szükség. Nagyon is vidáman élhetnénk a fák koronái közt. A gorillák boldogan élnek, míg meg nem halnak. Miközben a civilizáció rettenetesen kimerítő dolog.

Ez a Göbekli Tepe egészen különlegesnek látszik, csak néha egy kicsit túl nagy a felhajtás az ilyen kövek körül. Miért csodáljuk a letűnt civilizációkat, mintha azok tudtak volna valamit? Mintha valami titkos üzenet hordozói lennének. Valami végső, végtelen igazságé. Pedig nem. Igazából szart se tudtak. Ezért is tűntek el. Ha olyan nagyokosak voltak, miért nincsenek még most is itt? Ha olyan mély értelmű cimboraságban éltek az univerzummal, ha a végső titok letéteményesei voltak, akkor miért csak por maradt belőlük a cipőm talpán? Azon kapom magam, hogy félhangosan motyogom: szart se tudtak.

Az újságpapírt csörgetve a Göbekli Tepéről készült fényképekhez lapozok. Hát, így ránézésre elég kiábrándító. Mint amikor az ember a példaképével találkozik. Ezek csak T alakú kőoszlopok, amiket párosával szembeállítottak egymással – talán az egyik a nő, a másik meg a férfi. Vagy nem. Ezekre és a köréjük rakott kőlapokra reliefeket véstek, amik pontosan azt ábrázolják, amit az ember beléjük lát. Disznókat? Rókákat? Gyíkokat? Keselyűket? Ezek meg megint csak azt jelentik, amit a szemlélő akar.

Göbekli Tepe mégis jó tipp lehet, mivel az emberek odavannak mindenért, ami régi, mert azt hiszik, ősi bölcsesség lakozik benne. A baj csak az, hogy néhány kőlapról nehéz szórakoztató műsort készíteni.

– Ez az egész a te hibád, tudod? – szólal meg Semtex a vásárlásból visszatérve, kezében az uralkodó által jóváhagyott, Hill Tribes márkájú kézműipari szuvenírrel. Thaiföldön igen nagy becsben tartják az uralkodó családját, és őket népszerűségben rögtön a katonaság követi.

– Az én hibám.

– Igenis, a te hibád, rendezők gyöngye – erősködik tovább Semtex, mivel beismerésemet gúnynak véli. Pedig az én hibám. Komoly hátrányai vannak az operatőr munkájának is – csatornákba, mindenféle ijesztő helyekre kell bemásznia, száguldó vonatból kilógnia –, de az összes vacakolás, az, hogy kerüljön is valami a kamera elé, az már a rendező reszortja.

A vendéglőben az én dolgom volt, hogy a lehető leggyorsabban elkészíthető fogást rendeljem meg a pincértől, hogy egykettőre végezzünk az ebéddel, és késedelem nélkül visszamehessünk dolgozni, mint ahogy az is az én feladatom lett volna, hogy húsz perc elteltével szigorú hangon rákérdezzek, hol késik az ebédünk. Az egész délelőtt rosszul ment. Az első interjúalany fel se bukkant. A második nem tudott angolul, miközben azt hitte, hogy tud. Nincs mit tenni az emberekkel. Aztán meg a mi leleplezőnk kezdett aggodalmaskodni, hogy nincs eléggé kitakarva, pedig a kamerának háttal állt.

Ha valamiben segítségemre van a cinizmusom (Bax, miért vagy te ilyen cinikus?) és a pesszimizmusom (Bax, hogy lehetsz ilyen pesszimista?), az a szervezés. Rendszeresen arra készülök, hogy minden balul üt ki. Így aztán mindent duplán, sőt triplán bebiztosítok. És mindent háromszor lecsekkolok. Mindenkinek a kezébe nyomok egy-egy térképet, részletes munkatervet és egy telefonszámlistát. Mindenfelé információkat hintek el mindenfelé. Mégis másoktól függ a siker. Nincs mit tenni. Az összeomlás kávét szürcsöl, és türelmesen vár.

A tartalom az én problémám. Akár van interjúalany, akár nincs, Semtex megkapja a fizetségét. Forgatás közben nemegyszer megesett, hogy egy vendéglőben akár egy órát vagy még többet is vártunk füstölögve Semtexszel a rendelésünkre, dacára annak, hogy hosszasan elmagyaráztuk, milyen sürgős a dolgunk, és még egy jókora borravalót is kilátásba helyeztünk, ha egykettőre megjön az ebéd.

Most viszont Semtex elvesztette az önuralmát, és mindössze húsz perc után berontott a konyhába, ahol teli torokból üvöltötte: „Hát csak egy stir-fryt{5} akarunk!”, miközben porrá zúzott egy muzeális porcelánkészletet, hadonászva reklamált egy pincérnél, és megharapott egy másikat, vegánhoz teljesen méltatlan viselkedést tanúsítva. Aztán a tésztafélék séfje egyetlen, jól irányzott balhoroggal megfektette.

Vannak városok, ahol el tudom képzelni, hogy verekedést kezdjek, ha muszáj: Iowa City, Braunschweig, bármelyik francia város (a franciákat olyan könnyű összeverni, hogy még a németek is ráuntak), ilyen helyek. Bangkok nem tartozik ezek közé. És Semtex már nem fiatal. Negyven körül jár, ilyenkor az ember reflexei már nem a régiek. Pedig bármilyen verekedésben a gyorsaság az első. És a második meg a harmadik. Nem számít, milyen forgatónyomatékra képes a csuklód. Hogy hány fekvenyomást produkálsz, vagy milyen piszkos trükköket nem szégyellsz bevetni.

A cérnametéltek séfje nem erőltette meg magát: súlypontja optimális helyen volt. Innen lehetett tudni, mennyire profi – valójában el se mozdult, csupán bevárta, hogy Semtex a célkeresztjébe lépjen. Az ütést nem is láttam, annyira gyors volt. Azzal ment is vissza a cérnametélthez.

Azt kell mondjam, Semtex olcsón megúszta az agyrázkódással és a fogdában töltött éjszakával. A dokufilmünknek meg annyi, mivel amíg én a rendőrökkel smúzoltam, a teljes felszerelésünknek lába kelt. Az összes interjú, a besúgóval felvett anyag, a kamera mind eltűnt. Az oudüzéreknek ez igencsak kapóra jöhetett. A lehető legjobbkor ütött be nekik ez a tolvajlás. Nekünk meg nincs rá keretünk, hogy újra nekifussunk, és különben is, a mi informátorunk már a határ menti mocsarasban bujkál.

De az én hibám, mert nekem Semtexet kellett felfogadnom minden tiltás ellenére. Sokkal olcsóbb lett volna, könnyebb és a doku szempontjából jóval eredményesebb, ha egy helybélit fizetek meg. Megint kockáztattam, és megint veszítettem. Helyesbítek: a kockáztatásban van valami szerencsejátékos-romantika, valami nagyvonalú elegancia. A szerencsejátékos, ha kockáztat, a végzetnek int be büszkén. Én viszont csak rácsesztem megint.

– Ha Roger Crabről forgattunk volna, most nem lennénk itt – mondja Semtex még mindig duzzogva.

– Valóban.

Máig nem bocsátotta meg nekem az uxbridge-i remete, Roger Crab dolgát. Roger Crab, a vegánok sóskafaló bálványa és tótumfaktuma minden bizonnyal a tizenhetedik század legtenyérbemászóbb figurája lehetett. Remete is jórészt azért lett, mert a családja, a barátai és nagyjából mindenki, akivel kapcsolatba került, ki nem állhatta. Saját párttársai ítélték halálra a polgárháború alatt.

A megfelelő embert a megfelelő helyre. Semtex nagyszerűen bánik a kamerával, de fogalma sincs, mi kell egy jó dokufilmhez, és teljesen híján van a talpnyalás és a megtévesztés képességének, mely nélkül lehetetlen eladni egy dokufilm tervezetét. Évek óta rágja a fülemet, hogy repüljünk rá erre a Roger Crab-témára, és nem éri fel ésszel, hogy egyszerűen nincs mit filmezni rajta, leszámítva egy képsort Uxbridge főutcájáról, meg egy közelit a Crabről készült fametszetről. Egyszerűen nincs semmi, amiben lenne vizuális potenciál, Crabről meg maximum annyit lehet elmondani, hogy egy visszataszítóan kenetteljes vegán volt, és mindenki utálta is rendesen. Semtex mégis folyton előhozakodik a dologgal, én pedig folyton azt felelem, hogy még gondolkozom rajta.

– Tényleg megölted azokat az embereket? – kérdezi olyan hangerővel, amitől visszhangzik a várócsarnok.

– Erről nem akarok beszélni – felelem. Mert nem akarok.

– Pontosan hogy nyírtad ki őket? – folytatja Semtex teli torokból.

– Erről nem beszélek. Nem akkor vagy igazán irritáló, amikor irritálni akarsz, hanem amikor csak magadat adod.

– Nem hiszel majd a szemednek, amikor meglátod a számlámat. Ez volt az utolsó, hogy veled dolgoztam, Bax. Te mágnesként vonzod a katasztrófákat. Nem tudok többé veled dolgozni.

Egyikünk sem szól a másikhoz, mielőtt elköszönnénk egymástól a Heathrow-n. Még öt évvel ezelőtt is olyan forró dühbe gurultam volna, amivel egy átlagos méretű, dagonyázó vízilovat meg lehetne perzselni, de ahogy az ember megöregszik, rájön, hogy hacsak nem származik belőle kézzelfogható haszna, nincs értelme strapálni magát. Lila fejjel csak röhejes vagy, és nem érsz el vele semmit. Semtex elcseszte az egész forgatást, el az egész oudprojektet.

De én felfogadtam. Semtexnek van szeme a munkához. Nincs szüksége rendezői irányításra, és igazából el sem fogadná. Ha lekap egy utcai összecsapást vagy bármilyen váratlan helyzetet, az olyan lesz, mintha négy különböző kameraállásból filmezték volna. Akadnak néhányan, akik felérnek Semtexhez, de ezeknek mindent el kell magyarázni, méghozzá jó előre; és aztán robotolnak, akár egész nap, a belüket is kidolgozzák, végül hosszú szabadságra kell menniük.

Amit Semtex Irakban vett fel, az a legjobb anyag, amivel valaha találkoztam. A nyomjelző lövedékeket úgy látni, mintha egyenest a kamerába csapódnának, a fegyverropogást olyan erősen hallani, hogy az még az én furcsa, csuklásszerű hangomat is elnyomja Semtex háta mögül – azt a fajta hangot, amit az ember akkor hallat, ha azt hiszi, mindjárt itt a halál. És Semtex mindezt a legkisebb erőfeszítés nélkül alkotja meg. Ráadásul egy olyan sajátos etika dolgozik benne, ami a tévénél ismeretlen.

Amikor a seattle-i csatát vettük, letette a kamerát. Nagy tisztelettel helyezte le a földre, ahogy az egy vérbeli operatőrhöz illik. Gyengéden rakta le, hogy aztán a szart is kirugdossa a rendőrből, aki egy földön fekvő nőből rugdosta ki a szart, mielőtt a többi rendőr belőle, Semtexből rugdosta ki a szart. Mikor legközelebb megláttam, nem ismertem rá. Aki látott már rendesen összevert embert, tudja, hogy a látvány valószerűtlen.

Az ilyen ember úgy néz ki, mint akit a látványeffektesek vettek kezelésbe. Rá nem jöttem volna, hogy a lila sütőtök az orrom előtt Semtex. Gyakran gondolok rá, hogy talán ez a bizonyos verés torzította el az ítélőképességét. Ő a legjobb a szakmában, de sajnos alig maradt bárki is a tévénél, aki értékelné a képességeit. Vagy hajlandó lenne dolgozni vele.

Akkor hát miért fogadtam fel? Ha valaki egy közveszélyes őrültet alkalmaz, akkor ne panaszkodjon, ha az embere úgy viselkedik, mint egy közveszélyes őrült. Hugh Briss. Bemutatom Mr. Hugh Brisst, ahogy Herbie mondta volna. Évekig azt hittem, hogy tényleg létezik valahol Hugh Briss, ez a legendásan arrogáns pöcs, vagy ha nem, akkor a fiktív név a szakzsargon része, mire rájöttem, hogy itt a beképzeltségről, más szóval a hübriszről van szó. Azt hittem, én majd sokkal jobb leszek, mint a többi rendező. Hogy majd én megoldom a Semtex-problémát. Hogy uralni fogom őt.

x

London szürke város, és ha az ember máshonnan tér vissza ide, még szürkébbnek látja. Ez lehetne a világ legjobb városa, ha napsütéses klímája lenne, de nincs. Több felhő borítja, mint amennyit bárhol másutt láttam. Fölötte az ég egy szürke pléhfedő.

Éjjel egy óra van, amikor megérkezem a bejárati ajtóm elé. Helyesbítek: az ajtó valójában nem az enyém. Nem vagyok a ház tulajdonosa, csupán itt lakom. Rápillantok az ajtóra, és belegondolok, hogy a másik oldalán két emberi lény található, akiknek számít, hogy látnak engem. Sokan úgy térnek haza, hogy nincs az ajtó mögött senki. Nem túl sok, de talán ez az egyetlen dolog, amiben bárki reménykedhet: hogy van valahol egy ajtó, ami mögött várják. Nem okvetlen túl nagy lelkesedéssel. Ellen rossz alvó, úgyhogy személyes sértésnek fogja venni, hogy ebben az órában érkezem haza.

És Herbie halott. Már öt éve, hogy halott.

Mindig felnéztem Herbie-re. Felnéztem rá, mert neki köszönhettem az első munkámat, de arra különösen jól emlékezem, ahogy felnéztem rá a Ritz kaszinója előtt. Azért néztem fel rá, mert négykézláb álltam a járdán. Nem akármilyen este volt mögöttünk. Ez az este kétnapos kemény ivászatból állt, amiért is csak négykézláb tudtam távozni a kaszinóból.

A rulettasztalnál Herbie kétszáz fontot, költségkeretünk végső maradékát tette fel a nullásra.

– Hoppá! – mondta, mikor a golyó a megfelelő helyre pottyant. – Lehet, hogy ezzel éltük fel szerencsénk utolját. – A következő két napot a kaszinóban töltöttük, s közben a nyereményünket, sőt többet is, sorra elvesztettük, miközben újabb meg újabb koktélfajtákat eszeltünk ki, és összehaverkodtunk egy menő amerikai kosarassal, egy uruguayi napóratervezővel, Nagy-Britannia legsikeresebb rablójával, valamint Putyin egykori kollégáinak egyikével, aki szerint Putyin ostoba tökfej, és még a szája is büdös, ráadásul különböző bányaipari cégek bábja.

A Ritz előtt azért is felnéztem Herbie-re, mert ő még a sajtó legendás főutcáján, a Fleet Streeten kezdte a szakmát, így aztán bírta az alkoholt, ergo meg tudott állni a lábán, mégpedig a konvencionális testhelyzetben. „A mi dolgunk a világon, hogy az időt történelemmé alakítsuk” – jelentette be. Fogalmam sincs, miért mondta ezt.

Hajnalodott, és Herbie roppant hősies, fontos személyiségnek látszott, ahogy szentenciáját végigmondta. Noha az én elmémet leginkább annak tudata töltötte ki, hogy milyen barátságos és kényelmes fekvőhely a járda itt, a Ritz előtt, mégiscsak feleltem Herbie-nek, mégpedig a Rayről készítendő dokufilmemre gondolva ezt: „Nem, a mi dolgunk a világon az, hogy a történelmet formáljuk idővé.”

Ez a Ritz járdáján lezajló epizód járt a fejemben Herbie temetése alatt is. A temetések úgy vannak elrendezve, hogy kellőképp manipulálják a jelenlévőket. A gyászénekek, a melankolikus zene, a bibliai olvasmányok… Profi manipulátorok zúdítják az emberre a szomorúságot és a kontemplációt, mintha nem lenne mindenki épp elég depressziós.

Miközben az elhunyt érdemeit méltató visszaemlékezéseket olvasták fel, és válogatott mélyértelműségek sorjáztak elő Bach-kompozíciók kíséretében, eléggé elvizenyősödtem, de azért tartottam magam. Amikor viszont a Greensleeves fuvolaátirata szólalt meg a hangszórókból Herbie kilencéves fiának pocsék, de igazán pocsék előadásában, akkor eltört bennem valami. Mert hirtelen világossá vált, hogy itt van egy kilencéves gyerek, akinek már nincs apukája. A dolgok igazságtalanságának tudata, és hogy ember nem változtathat ezen, egy késpenge élességével hasított belém.

És persze ott van az önzés is. Sirattam Herbie-t, mert elvesztette az életét, de én meg Herbie-t vesztettem el. Ő volt a támaszom. Mentorom az útkeresésben. „Ne bánkódj az elmúltakon” – mondogatta. „Ha valami elveszett, az azt jelenti, hogy egyszer megvolt.” Aznap nem sokat segített ez a bölcsesség.

Jó párszor találkoztam a fiával, miközben segítettem elrendezni Herbie félbemaradt ügyeit. Kipakoltam megüresedett garzonját, nem mintha sok minden maradt volna utána, pláne, hogy a temetése napján betörtek a lakásba. Feltörték a biztonsági zárat, és elvitték a széfet is, ami egyértelműen bizonyítja – ha ugyan kell erre még bizonyíték –, hogy semmi sincs igazán biztonságban. Nem hinném, hogy bármi értékes lett volna a széfben, de dolgozott bennem a kíváncsiság, hogy lássam, milyen lehetett Herbie a kulisszák mögött – mintha levennék egy fedelet a fejéről. És persze lapulhatott a gyerek számára valami családi ereklyeféle abban a kis trezorban, mondjuk, egy trükkös mandzsettagomb vagy egy különlegesen régi töltőtoll.

Persze néhányszor elvittem Herbie fiát fagyizni vagy focizni egyet. De mit számít ez?

Ha eszembe jut Herbie, néha úgy érzem, több szerencsém volt, mint amennyit megérdemlek. Egy ízben meglőttek, több lábujjam eltörött, a hímtagomat leforrázták, ételmérgezést kaptam, maláriát meg dizentériát. Nincs pénzem. Viszont van egy családom. Lehet, hogy ideje volna felhagynom a kérincséléssel? De ez túl könnyűnek látszik. És ami könnyű, az gyanús.