Kék Adria

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Rájuk fújt az Isten

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A Sánta Bölény

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A fényoszlop és más elbeszélések

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Rónaszegi Miklós

Kék Adria

Első kiadás:
Rónaszegi Miklós 2018

© Rónaszegi Miklós, 2018
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2025

ISBN 978-3-9826651-7-7

www.ronaszegimiklos.com

A NAGY TEREMŐR I.

Hozzám lépett a Nagy Teremőr és rábökött az asztalomra.

– Vigye innen a hóbelevancát. Nem alkalmas.

– Ki ítéli meg?

– Én… Engedélye sincs.

– Kitől kell kérnem? – riadoztam szánalmasan.

– Tőlem.

– Akkor hát… kérem.

A szemüvege vészesen villogott, ahogy a fejét rázta.

– Nem adom meg.

Kurtán legyintett és más asztalokhoz lépett.

Miután végigjárta a termet, a Nagy Teremőr egy hátsó ajtón távozott.

Maradtam.

NÉGY MONDAT

Kr.u. 2000. január 1.

Nyakunkon a sötét század.
Ki sem nyitod már a szádat.
Nem is méred már a lázad.
Benőtte a fal a házat.

ÁGOTA REGÉNYE

Első fejezet

– Egy kis leveskét hoztam. Jól fog esni.

Az öregasszony fáradtan bóbiskolt az ágyban. Nagy kendőkkel volt körülcsavarva a válla, mert örökösen fázott. A vastag paplan ellenére is fázott.

– Maga az, Ágota? Hogy tudott bejönni?

– A lánya nyitva hagyta az ajtót, mint mindig. Hiszen megbeszéltük, hogy jövök és hozom a finom leveskét.

– De hát így akárki bejöhet.

Ágota köhintett. Csavarta az orrát a szoba levegője. Mégis mosolygott. Jóságosan és megértően mosolygott, mint mindig, ha felkereste öreg védenceit, hogy ételt vigyen nekik, kicsit takarítson, vagy csak felrázza fejük alatt a párnát.

– Más nem tenné meg. A lányom is csak ígéri. Felém se néz.

– Már ne mondjon ilyet, Lincsi néni. Hiszen magam látom, hogy másnaponta eljön. Hozza a tiszta ágyneműt.

Az öregasszony csak legyintett. A lányáról nem beszéltek többet. A leveske ott gőzölgött az asztalon. Ágota térült-fordult és tálcát, kanalat kerített elő a konyhából.

– Előbb talán kimennék.

Mire Lincsi néni megint ágyba került, bizony elhűlt a leveske. Meg kellett melegíteni. Ágota nem türelmetlenkedett. Széles parasztlány-mosolyával derűt és fiatalságot mutatott, pedig hát ő is túljárt már az ötvenen. Leült az ágy szélére, úgy etette az öregasszonyt.

– Finom csibehusi.

– Valamikor az anyám adott ilyet, ha beteg voltam. Áldja meg az Isten, Ágota.

Ágota azonban nem szerette a hálálkodást. Felugrott, helyretolta a székeket, fotelokat, letörölgette a komódot, rajta az öreg bimbam-órát, amely persze nem járt, mert valamikor „túlhúzták”. Utoljára a lábaskát is elmosogatta.

– Ágota, azt a fotelt tegye kissé odébb.

– Jó helyen van.

– Azt szeretem, ha majdnem a szekrény előtt áll.

Hát jó. A szekrény elé tolta a fotelt, de akkor már szedelőzködött. Elköszönt és persze nyitva hagyta maga után a lakást. Ugyan, mit is lehetne elrabolni a nénitől…?

Tömzsi alakja végigsietett a függő-folyosón. Aki messziről látja, azt hihette volna, majd kicsattan az egészségtől, pedig neki is megvolt a maga keresztje. Reumás, visszeres lábaiba sokszor belehasított a fájdalom. Olyankor futó pillanatra megkapaszkodott a korlátba, hogy el ne essen.

Felnézett az emeletekre. Azok a körbefutó folyosók néptelenül lesték. Lesték bizony, mert hiába voltak néptelenek, Ágota tudta, hogy az előszoba- és konyhaajtók kicsiny ablakkockáin át szigorú öregasszonyok, és rosszindulatú szomszédasszonyok szúrós szeme leselkedik kifelé.

Mosolygott.

Sietett, mert a lakásokból kihallatszott a rádiók hangja. Nemsokára delet harangoznak.

– Már megint jótékonykodik? – Vizes szemű, sovány fiatalasszony lépett ki a liftből. – Egy jó szó nem sok, de annyit sem érdemel az a boszorkány.

– Hogy mondhat ilyet, Karola? Olyan elesett, szegény.

– Dögölne meg. Elfogadja a maga főztjét, pedig a bőre alatt is pénz van.

– Már hogy volna? A lánya tartja el.

– Mert azt is hülyére lehet venni, akárcsak magát.

Karola gúnyosan mosolygott és faképnél hagyta Ágotát.

Második fejezet

Egy emelettel lejjebb zárva volt a lakás. Ebből sejteni lehetett, hogy Kálmán bácsi állapota valamicskét javult. A menye mindig nyitva hagyja a bejárati ajtót, de Kálmán bácsi folyton visszazárja. Néha szinte vánszorog, mégis kulcsra zár mindent.

A csengő hangjára az öreg csak lassan kezdett motozni odabent.

– Magácska, magácska?

– Egy kis leveskét hoztam, Kálmán bácsi.

– Jaj, nem is tudom, kedves. A leveske finom, amíg eszi az ember. De hát nálam… ha már ki akar jönni… Haj, haj.

– Hát akkor csak a sűrűjét.

A sűrűje olyan puha volt, hogy az öregnek protézis nélkül is szétolvadt a szájában. Ahogy Ágota az asztalra tette a levest, előbb gondosan félretolta a terítőt.

– Tudja kedves, ezekért a bútorokért nem kár – Kálmán bácsi minden nap ugyanarról beszélt. – Hanem azok a szobrok. Huhú! Sajnálnám, ha valaki betörne ide és belecsapná a zsákjába. Hát mások fényképeken, újságokban vagy éppen videofilmeken gyűjtik az effélét, de én azt mondom, ha már pajkos, hát legyen művészi. Nézze csak meg azokat a szobrocskákat ott a szekrényen.

Ágotának nap mint nap végig kellett mustrálnia azokat a pajkos szobrocskákat. A világ leghíresebb porcelángyárai készítették még a 19. század végén.

– A szekrényben más is van. Elefántcsontból. Tudja, Indiában van egy templom, amelyen kőből van kifaragva a szeretkezés minden póza. Az egész templom csak annak van szentelve, és tudja…

– Jó, jó. Pihenjen csak, Kálmán bácsi.

Az öregnek nem volt ágyneműje. A díványon hevert, pléddel takarózott. Ágota átment a másik szobába és addig keresett, amíg egy másik plédet nem talált.

– Nem fázom. Higgye el, nem fázom.

– Múltkor már megraktam a kályhát. Csak alá kell gyújtani.

– Jaj, ne. Sokba kerül.

– Jól van, jól van, Kálmán bácsi. Pihenjen csak.

A jó meleg leveskétől Kálmán bácsi elszenderedett egy kis időre. Ágota a porronggyal végigsimogatta a nehéz, koloniál bútorokat. Azokat a kis szobrokat is ideje volna letörölgetni. De jaj neki, ha az öreg meglátja, hogy egy ujjal is hozzájuk nyúl…

Mire a konyhában elmosogatta a lábost, az öreg felnézett álmából.

– Hej, hej, ha fiatalabb volnék.

– Mi volna akkor?

– Meghálálnám.

– Nagy huncut maga. De örüljön neki. Aki huncut, sokáig él.

– Mondanék én valamit magának, Ágota.

– Ne mondjon, Kálmán bácsi. Azt a leveskét szeretetből hozom.

– Másról van szó. Nagyon fontos. Na, majd holnap.

Ágota vállat vont, mosolygott, és hozzá a két nagy, barna szeme úgy ragyogott, mint két gyönyörű gomb valami réges-régi kabáton.

– Hát Isten áldja.

Az öreg most már igazán elaludt. Hanyatt fekve, persze, ahogyan a nagyon öreg emberek alszanak. Hogy az álluk leesik, a szájuk nyitva és egyre soványodó orruk a mennyezet felé mered.

Harmadik fejezet

Ágota sietett. A másik két lábas az ételhordóban igazán kihűlt. A leveskék teteje megfagyott. Melegíteni kell.

Napi körútja most kivezette a nagy, sötét bérházból, ahol lakott. Az a ház olyan barátságtalan, kopott és rossz szagú volt, amilyennek a nagyváros közepében megbúvó nyomorfészket képzelheti az ember. Ám, ahogy az utcára lépett, a kép alig változott. A csípős hidegben szennyes és verítékes áradatként hömpölygött körülötte a tömeg. Felhőtlen volt az ég, a nap fennen sütött, mégis félhomály derengett mindenfelé. Vastag füstköd terült a városra, s ebben a kormos, fullasztó ködben úgy siettek az emberek, mintha egy közelgő tömeghalál elől menekülnének.

– A halál elől nincs menekvés – jutott eszébe a Dorombai bácsi bölcs mondása, amikor befordult a szomszéd házba, ahol az öreg lakott egy kicsiny, udvari lakásban, ahová soha nem derült be a napfény.

Ahogy a hosszú folyósón végigsietett, szembejött vele egy kövérkés, fiatal nő, kezében hosszú kosár. A kosárban öt ételhordó.

– Maga az az Ágota? – kérdezte köszönés nélkül.

– Én.

– Akkor magát várja az a hisztis öreg. Hallja, engem nem érdekel. A lánya megfizeti, hát kihozom. Akár ki is önthetik. Csak annyit mondok, van elég nyomorult öregember a kerületben, aki szívesen megenné a szociális konyha főztjét.

Azzal tovább ment. Ágota válaszára már nem is volt kíváncsi.

A kopogtatásra Dorombai bácsi nevelt lánya nyitott ajtót. Sovány, ijedtszemű, középkorú nő, aki hallgatagon és gyanakvó tekintettel bámult, mialatt ő a konyhában megmelegítette a soron következő lábast.

– Hoztam egy kis leveskét. Jól fog esni – közeledett Ágota a bácsi ágyához.

Az öreg is hanyatt feküdt már. Nehezen szedte a levegőt.

– Most aludt el. Magát várta. Hogy majd hozza a leveskét.

– Hiszen hoztam.

– Nagyon nyugtalan volt. Örülök, hogy elaludt.

– Hát akkor… kár is volt megmelegíteni.

Az öreg lakása nagyon szegényes képet mutatott. Az ágyán kívül bútor gyanánt csak egy félig üres szekrény, meg egy törött lábú asztal árválkodott a szobában. Ülőhelyként újságkötegek szolgáltak. Az újságokat évtizedek óta gyűjtögette az öreg. Havonta és évente külön csomagokba kötözte mondván: egyszer szüksége lesz rájuk, ha majd nekilát nagy, összegező munkájának megírásához. A rengeteg újság ott tornyosodott a szoba végében is, sőt a konyha sarkába is jutott belőlük.

Volt még a szoba sarkában egy hatalmas, régimódi ingaóra. Nem a falon függött. Karcsú, ám nehéz szekrénye a padlón állt.

Ágota már fáradtan ült az egyik újságkötegen, de elmerülten csodálta a nagy órát. Olyan volt az, akár egy kicsiny kápolna. Számlapja fölött parányi torony ékeskedett, kristályüveg ajtaját pedig két oszlop őrizte. Az oszlopokat haltestű istennők formázták. Az egész szekrény különösen szép, fekete színben ragyogott. Ágota már azt is tudta róla, hogy ez nem festés, nem politúrozás… hanem a fa természetes anyaga.

Az ébenfa szekrényben hatalmas, fehér zománclap. Rajta római számok. A számlap előtt cifra, szép mutatók jelezték az időt úgy, ahogyan a két, hengeres súly és a nagytányérú sétáló engedte nekik. Ha azokat a súlyokat, azt a nagy ingatányért, a mutatókat, a rézberakást, a kilincset, csavart és fogantyút egy napon mind kifényesítené, hát az az óra olyan volna, akár egy csodálatos ékszer.

– … apus az istennek sem hajlandó kiadni a végrendeletét. Nagyon sokat szenvedtünk tőle, de minek is mondanám magának, csak terhelem vele. Azért is nem mentem férjhez, mert apus olyan lehetetlen volt. Mindig csak a könyvei, a tervei, anyámmal meg nyomorogtunk… és látja, mi lett az egészből. Most meg azt vágja a fejemhez, hogy nem gondoskodtam róla, hogy nem néztem feléje, pedig tegnap előfizettem neki a szociális konyhán. Kijött a nővér, de elzavarta… Isten látja, az utolsó pénzemet költöm rá.

Negyedik fejezet

– Ez az óra nagyon drága lehet – sóhajtott Ágota.

A vénlány legyintett.

– Van egy háza – folytatta. – Van egy háza. Ha most nem hagyja rám, pereskedhetek. Arra pedig nincs pénzem. Arra aztán nincsen.

– Ez az óra nagyon drága holmi.

– Áh, ha az ember el akar adni valamit, semmit se kap érte.

– Ebből kitelne a pereskedés.

A lány idegesen felnevetett. Nagy fogai fölött kilátszott a felső ínye.

– Kár, hogy nem ismertem magát előbb – mondta. – Kár, hogy apus olyan makacs. Azt állítja, hogy nem gondoskodtam róla. Akár szépen kérem, akár veszekszem vele, mindig csak annyit mond: tudom, amit tudok. Nem érti meg, hogy az a rohadt kis ház is ki fog csúszni a kezemből. Nem tudom igazolni, hogy gondoskodtam róla… Nem tudnám… sehogy.

Hallgattak egy sort. Nézték egymást. Ágota végül felsóhajtott, fölkelt az újsághalomról és lesimította a szoknyáját.

– Ha már van előfizetéses ebéd, talán nem is kell, hogy jöjjek.

Érezte, hogy a másik mondani akar valamit, de nem meri, vagy talán nem is akarja szavakba önteni. Ezért komótosan rakosgatni kezdte az edényeket. Alulra kerültek az üres lábaskák, legfelülre pedig az utolsó, amelyben majd kocsonyává fagy a leves, mire eléri célját.

Ámbár az az utolsó nem is olyan sürgős.

– Kérem…

– Tessék.

– Ágota. Ugye, szólíthatom így?

– Hát persze. Izé…

– Emma. Emma vagyok. Már elfelejtette, pedig a múltkor bemutatkoztunk.

– Maga is elfelejtette. Hát ez már csak így van.

– Van egy nagy kérésem. Nagyon nagy kérésem, de nem kívánom ingyen. Jó lett volna, ha maga már régen eljár apuskához. Az lett volna a legjobb, ha már akkor ismerte volna, amikor még nem is volt olyan nagyon beteg. Nem is tudom, most meddig bírja majd.

Ágota nyelt egyet és a nagy ingaórára nézett. Valósággal szuggerálta, hogy a lány is oda nézzen.

– Hiszen tudja, hogyan kerültem ide – mosolygott szelíden. – Amikor a szomszédom, a kedves Kálmán bácsi ágynak esett. Ahogy vittem neki a leveskét, azt mondja: hallgasson ide, Ágota. Van nekem egy öreg pajtásom. Együtt sakkoztunk a fasorban, a templom mögött. Nézze már meg, hogy mi van vele. Hát bizony rosszabbul volt, mint Kálmán bácsi. Olyan szomorú az ilyesmit látni…

Dorombai Emma bólintott. Az arca egészen kipirult, ahogy a nevelőapjára nézett. Az öreg szuszogva, nagyokat nyögve aludt.

– Nem kérem ingyen – mondta pincemély, rekedt hangon.

Ágota bólintott.

– Ha magának megéri.

– Meg. Mindent megér. Holnap elhozom a papirost, magának csak alá kell írnia. Jó lesz? Hogy már öt éve megbíztam, hogy gondoskodjék róla. Hogy már öt éve fizetem is. Istenem, hát mit kér?

Ágota mosolygott.

– Holnap eljövök. Szívesen aláírom. Tudja, nekem is megvan a magam keresztje.

Bólogatva nézték egymást. Gyanakodva is.

– Aláírja?

– Alá.

Ágota a nagy ingaórára nézett. Ártatlan, rajongó tekintettel. Akárcsak egy gyerek.

– Csak?

– Csak.

– Máris elviheti. De ígérje meg, hogy holnap aláírja.

Ilyenkor a szavaknál is többet ér a tett. Egyetlen gesztus. Ágota a lelkéből lelkedzett nagyszerű érzékkel tudta, hogy nem kell most szólnia. Megszorította Emma kezét.

És lehunyt szemmel bólintott.

Azzal felkapta az edényhordót és kifordult az ajtón. Most már igazán későre járt. Ki tudja, talán már két óra is elmúlt.

Ötödik fejezet

Villamosra kellett szállnia, de nem ment többet, csak egy megállót.

Aztán gyalogosan kaptatott fel a harmadik emeletre. Ebben a házban valami hajdanvolt előkelőség áporodott szaga terjengett, a körfolyosók boltívekkel, oszlopokkal pöffeszkedtek – olyan volt az egész, akár egy középkori kolostor kerengője.

Hanem a lepusztult vakolat, a megrepedt ajtók arról is árulkodtak, hogy az a hajdanvolt előkelőség már több mint száz éve a múlté.

Ágota kulcsot vett elő.

Barna ajtó, barna előszoba, barna bútorok. Barna élet. A valamikor pácolt, most rothadó fának savanyú szaga. Akinek jó a szaglása, a padló alatt rejtőző svábbogarak egész nemzedékét is megérezheti.

Szagok, szagok, ökrendeztető szagok. Itt mindennek szaga volt, itt behunyt szemmel is lehetett járni… Ágota indulatosan csapta le a kilincset és valósággal berobbant egy kicsiny szobába, ahol megint csak széklet és véres vatták szörnyű bűze fogadta, és ahol egy beteg öregasszony csupa csont és csupa fog koponyája őrizte még az élet utolsó perceit.

– Ág…taaa… kislányom – nyögte az öregasszony, és ahogy kinyitotta a száját, a felső fogsora ráesett a nyelvére.

Ágota szép bogárszeme beszűkült.

– Itt a leves… egye meg.

Kivette tartójából az utolsó lábaskát, benne a hideg levessel. A hideg leves tetején zöldes zsír úszott fagyosan.

Ágota reszketett a türelmetlenségtől. Legszívesebben máris szaladt volna vissza, hogy elszállíttassa azt a gyönyörű, nagy ingaórát. Nem lesz könnyű dolog. Nem lehet azt csak úgy felkapni. Előbb le kell emelni az ingát, aztán meg a súlyokat. Nehogy valami rázkódás vagy törés érje az érzékeny szerkezetet.

– Egye meg.

A vénasszony lecsúszott a párnáin. Nyitott szájjal lihegett. S mintha abból a nyitott szájból áradna a kibírhatatlan bűz.

– Az…á…ágyam…

– Majd jön a nővér és tisztába teszi.

– Hi…deg.

– Még jót is tesz. Meglátja.

Az öregasszony félrefordította a fejét. Valamit motyogott. Szeméből könny szivárgott. Végig folyott a ráncain, lecsurgott a hálóingére.

Ágota vállat vont. Kiment a vécébe és kiöntötte a hideg levest. A lábast a kézmosóban éppen csak kiöblítette, azzal máris rohant kifelé a lakásból. Így is elkésett. A közeli szállítmányozási vállalat irodáját már zárva találta. Fáradtan és izgatott topogott egy ideig a hideg ködben, majd gyalogosan indult hazafelé. S milyen szerencse, hogy nem szállt villamosra. A harmadik házban egy öreg órásmesterre lelt, aki némi vonakodások és hümmögetések után rábólintott a dologra. Igaza van az asszonyságnak. A régi, finom órákra nagyon kell vigyázni. Szóval hamarosan ott lesz és viszi a fiát is segítségül.

Ágota előre sietett, mert folyton attól félt, hátha az öreg meg a lánya meggondolják a dolgot. S lám, már a lépcsőházból észrevette, hogy baj van. Dorombai bácsi lakásában minden lámpa égett.

– De jó is, hogy jön! De jó is, hogy jön! – zokogott a lány. – Meg kellett volna katéterezni, de elzavarta a nővért. Elmondta mindennek. Hogy egy állat, hogy otromba marha és hogy inkább elpusztul, semhogy ilyen hülye tyúkok nyúljanak hozzá. Akkor meg a nővér azt mondta, hogy csapoljam meg én… de hát ez nagyon komoly beavatkozás.

Ágota előbb az ingaórára nézett, aztán az öregre.

– Mi a baj, Dorombai bácsi?

Az öreg fáradt jajgatásba kezdett. Panaszkodott, hogy rázza a hideg.

Az egyik újsághalmon ott volt a vesetál, benne a gumicső. Mellette egy kicsi, barna üveg.

Ágota nem kérdezett semmit. Feltakarta a beteget, akinek már egészen puffadt volt a hasa alja, és mint aki egész életében ezt csinálta, gyors és biztos mozdulatokkal síkosítót tett a katéterre.

– Majd lassan csinálom. Nagyon lassan – mondta.

A vizelet sűrű volt. Gennyes. A lány ökrendezve fordult félre. Kopogtattak. Megjött az órás, meg a fia. Ágota halkan szólt nekik, ne zajongjanak, kíméljék a beteget – hát azok egész idő alatt egy szót sem szóltak, pedig szorgalmasan dolgoztak. A legény egy felkapott újsággal még le is törülgette az óraszekrény hátáról a sok évtizedes port.

Ágota észrevette, hogy az öreg mereven nézi az órát.

– A lánya nekem adta, Dorombai bácsi.

– Jól tette.

A mester már indult volna. A konyhában kuksoló Emma csak nagy nehezen szólalt meg. Azonnal kijön, de előbb kezet mos.

Ágota az öreg fölé hajolt.

– Visszajövök, Dorombai bácsi.

– Nem kell… – suttogta a beteg félmosollyal a szája szögletében, azzal a párnája alól előhúzott egy vastag borítékot. – Ez a magáé.

Ágota hirtelen nem tudta, mit is tegyen. A blúza nyakán át a nők legősibb rejtekhelyére, a mellébe csúsztatta a borítékot. Nem akarta megsérteni a szegény öreget, aki lám, az utolsó filléreit is inkább neki adja, mint a lányának. Addigra Emma is előkerült, undorkodó pillantást vetett a gumicsőre és némán bólintva jelezte: Ágota távozhat, most már elboldogul nélküle is.

Ő pedig sietett a mester után. Előbb azonban felkapta az asztalon hagyott nehéz súlyokat.

– Már azt hittem, ott felejti – dörmögött a mester.

Hatodik fejezet

Mire hazaértek, késő este lett. A mester és a fia a falhoz állították a nehéz óraszekrényt. A nagy táskából előkerült a szerkezet. Ágota azonnal fényesíteni kezdte a súlyokat, meg a nagy tányért.

– Kije magának az öreg? – kérdezte a mester. – Az apja talán?

– Áh… Egy ismerősöm ismerőse.

– Mégis ápolja?

– Megteszi az ember. Olyan beteg szegény. A lánya meg semmihez sem ért.

– Láttam.

Az órásmester mintha menni nem is akarna, türelmesen kivárta, hogy Ágota kifényesítse az óra minden réz alkatrészét. Tanácsokat is adott, hogyan kell felhúzni, hogyan beállítani.

– Ha a szekrényt törölgeti, ne nagyon lökdösse ám. Ez finom szerkezet. Vette vagy kapta?

– Vettem – hazudta Ágota és elfordult.

A mester mosolygott a tömött bajusza alatt.

– Akármennyiért is vette, nagyon olcsón vette. Nagyon értékes. Egy egész házat megér.

Ágotának hirtelen eszébe jutottak az Emma szavai. Óh, az az ostoba.

A mester végül is igazán olcsón számolta a segítséget. Ő legalább a háromszorosára számított.

– Tudja mit, kedves…

– Ágota.

– No, hát majd ha én is ágynak esem, hozzám is eljöjjön ám ápolni.

Idegesen és cinkosan felnevettek, mint akik tudják a titkot, hogy csöppet sem vidám dolog, ha valaki a végéhez közeledik.

Ahogy a két ember elment, Ágota szinte belezuhant az ágyba. Fájó fáradtságot érzett minden porcikájában. Fáradt volt, de nagyon, nagyon boldog. Talán soha semminek nem örült még annyira, mint ennek az órának.

Istenem, hát milyen szép ott az ablakkal szemközti falnál a széles keretű miniatűrök és gobelinek közé állítva. Azokból a képekből alig egy esztendeje igazán sokat kapott… jaj, hogy is hívták? Etelka. Etike néni… Ennek az órának szinte templomi hangulata van. Olyan, akár egy parányi, fekete kápolna. És szépen mutat mellette a két, gyertyát tartó, barokk faangyal. (Vencel bácsi, az öreg restaurátor mondta mindig: Ágota, Ágota, ha egy más korban élek, belőlem is egy Storno lehetett volna.)