Liza Marklund

ZUHATAG

Fordította: Végh Viktória

A mű eredeti címe: Stormberget

Copyright © Liza Marklund, 2023

Published by agreement with Salomonsson Agency

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Magyar fordítás © Végh Viktória, 2025

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-660-3 (papír)

ISBN 978-963-614-661-0 (epub)

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Gyergyai-Szabó Mariann

Felelős szerkesztő: Kukucska Zsófia

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv: Csernák Ákos

Tipográfai, e-book: Scriptor Kft.

Történetünk odáig nyúlik vissza, amikor Lappföld egyik régiójában, Tornéban még kint legelésztek az utolsó vadon élő rénszarvasok, és a folyó is háborítatlanul zúgott. A lazacok játszva lubickoltak, a fenyők küszködve támasztották az alacsony égboltot, a sebes víz pedig éppúgy áramlott, mint ahogy annak idején Isten megteremtette.

Erre a helyre érkeztek az első telepesek.

Faházakat ácsoltak maguknak a Långviken-öböl két szemközti oldalán. Az öböl a Luleälven folyó bal oldalán vékony, mély barázdaként hasított a tájba Stenträsktől északra.

Ragyogó, a maga módján szép világ volt, de kemény is, akárcsak a jéggé fagyott talaj.

A szerényen a táj fölé magasodó hegy az égbolt, a folyó és a láp között feszült. Lulei számi nyelven, ahogyan errefelé beszéltek, leginkább a dálkke és várre, azaz hegy és vihar szavakkal jellemezték a vidéket.

Cseppet sem volt vendégszerető hely. A fenyőerdő és a kopár hegy között kőhalmok és szélfútta törpenyírfák szegélyezték az apró csermelyeket, és fel-felkapaszkodtak a meredek, omladozó sziklákra járhatatlan, hepehupás zűrzavart teremtve.

Mindkét család azt állította, hogy ők érkeztek elsőként. Långströmék keletről, a vasbánya irányából, lévén kohászok voltak. Stormbergék, akik a nevükre hivatkozva próbálták igazolni elsőségüket – storm, mint vihar és berg, mint hegy –, a partvidékről jöttek. Azzal érveltek, hogy felmenőik között vámszedők, kereskedők és hivatalnokok is akadtak, ami igaz volt, ám ebben a vitában nem bírt jelentőséggel. Legalábbis a Långström család szerint.

Több mint száz évig állt itt Långviken falu, annak minden háza, pajtája, istállója és csűrje – és ezzel együtt minden viszálya, házassága és gyermekszületése.

Egyetlen itt lakó embernek sem fordult meg a fejében, hogy elszigetelve élnének, amíg ki nem építették az első utat.

Majd miután a Vattenfall vállalat átadta Észak-Európa legnagyobb vízerőművét néhány kilométerrel arrébb, a falu jelentéktelen kis története végleg feledésbe merült. A folyó vízszintje a fenyőfák csúcsánál is magasabbra emelkedett. Långvikent vízbe kellett fojtani Svédország energiadús és fosszilis üzemanyagoktól mentes jövőjéért.

Itt kezdődik tehát elbeszélésünk, a gyilkosság és a Kaltis-akció, a titkok és a hatalmas hazugságok előtt, mert a gát aljában sötétlő árnyakhoz hasonlóan ez a történet is az elmúlt idők iszapjából formálódott.

Stenträsk, Szent Iván-éj, 2021

Wiking Stormberg feleségének holtteste a békatánc alatt bukkant fel a Kallmyren lápból. Pontosabban szólva Wikinget akkor értesítették a hírről.

Aki rátalált Helenára, éppen bogyót szedett. A test nem messze feküdt attól a helytől, ahol elmerült azon a késő nyári napon, több mint harminc évvel korábban, a láp északnyugati csücskében.

A hír futótűzként terjedt a kvarndammsvalleni májusfa körül tolongó embertömegben, olyan elsöprő erővel, hogy a fúvószenekar a dal kellős közepén kénytelen volt abbahagyni a játékot.

Wiking, aki a közelmúltban veszítette el az édesanyját, és nemrég esett át egy pokoli rákkezelésen, kétkedve és nyugodtan fogadta a hírt.

– És biztosan ember? Nem csak egy jávorszarvas vagy valami hasonló? – kérdezte bölcsen, a tapasztalataira hagyatkozva.

A kollégája, Roland Larsson a Vihar-hegy felé fordította fürkésző tekintetét.

– Ha minden igaz, egy koponyát találtak.

– Utánatok megyek – közölte Wiking.

Csak az imént érkezett meg a mulatság helyszínére. Hivatalosan még mindig betegszabadságát töltötte mint rendőrfőnök, tehát jelenleg nem volt szolgálatban.

Az édesanyja, Karin néhány munkatársa jött oda hozzá, hogy kifejezzék részvétüket. Wiking először azt hitte, hogy a lápban megtalált feleségére utalnak, ám valójában Karinra gondoltak. Az anyja annak idején a szociális osztály vezetőjének helyettese volt az önkormányzatnál. Néhány nappal azelőtt, hogy megkapta volna az első Covid-oltását, elkapta a vírust, és bele is halt. Wiking félszegen megköszönte a kedvességüket, majd bemutatta nekik Alice-t, az új barátnőjét.

– És most Helenát is megtalálták – közölte egy férfi, miközben csillogó szemmel végigmustrálta Alice-t. – Nagy megkönnyebbülés, hogy végre lezárhatjuk a múltat.

– Mit szeretnél, mit csináljak? Menjek le Luleåba? – suttogta Alice, miután felszívódott körülöttük a társaság.

– Nem – felelte Wiking. – Menj haza, a lakásba!

– Biztos vagy benne? Nem fogják furcsállni az emberek?

Wiking kérdőn nézett rá.

– Azt, hogy egyedül vagyok a lakásodban – magyarázta Alice. – Nem kellene inkább nélkülem gyászolnod a feleséged?

– Ha nem tetszik nekik, telefonon bármikor panaszt tehetnek.

Alice az útra szegezte a tekintetét, miközben elhagyta Kvarndammsvallent.

Wiking a rendőrőrs mögötti parkolóba ment, kinyitotta a Volvóját, és beszállt. Csak ült, és a rohanó felhőket figyelte az égen, a templomtorony mögött. Úgy tűnt, esőre áll. Folyton ki volt száradva a szája. Ez a sugárkezelés egyik mellékhatása volt, szénné égették a nyálmirigyeit. Arra biztatták, hogy rágózzon sokat, amit viszont Wiking ki nem állhatott.

Azon tűnődött, hogy vajon ki lehet az, akit a lápban találtak.

A visszapillantó tükörben észrevette, hogy a kollégái is ideértek, és beültek a járőrkocsiba. Beindította a motort a műszerfalon lévő gombbal.

Egy dologban mindenesetre egészen biztos volt. Nem Helena feküdt a lápban.

A 374-es úton haladt a járőrkocsi nyomában, elhagyták a Pålbergetet, majd a rakétabázis területére értek. Behajtottak a felfestés nélküli, kanyargós erdei útra. Végül leparkoltak az elágazásnál, egy ősidőkből származó, kifakult, útlezárást jelző táblánál:

VÉDETT TERÜLET

Idegeneknek tilos a belépés

RESTRICTED AREA

Entry prohibited for aliens

SPERRGEBIET

Zutritt für Ausländer verboten

ZONE PROHIBEE

Accès interdit aux étrangers

SUOJA-ALUE

Pääsy ulkomaalaisilta kielletty

A „bogyószedő” egy negyvenes éveiben járó, nagy szakállú férfi volt, a hasán távcsővel. Üdvözlésképpen intett a rendőröknek, és Ludvig néven mutatkozott be nekik. Roland Larsson felvette a férfi adatait.

– Árulja el nekem, Ludvig – mondta Wiking –, pontosan miféle bogyót szed maga a lápnál júniusban?

Ludvig bizonytalanul elmosolyodott, majd felfedte a kabátzsebe tartalmát: madártojások voltak benne.

– Erdei sármány – magyarázta. – Ritka, de már nem veszélyeztetett faj. Nem követtem el semmilyen bűncselekményt.

Wiking az apró madártojásokra pillantott: fehérek voltak, vörösesbarna foltokkal.

– Az erdei sármány májusban tojik – mutatott rá. – Ezek itt egy fitiszfüzike tojásai.

A tojásrabló, aki a jelek szerint nem volt túlzottan rutinos, teljesen megsemmisült az információ hallatán, bár a fitiszfüzike a leggyakoribb madár Svédországban.

– Megmutatná nekünk a helyet, ahol megtalálta a holttestet? – kérte Fatima Al-Aziz, a rättviki újonc, aki az őrsön maradt a kiképzése után.

Libasorban gyalogoltak át az ingoványon, a rendőrök a tojásrabló mögött, Wiking pedig leghátul. Nem volt messze a hely, száz métert sem kellett megtenniük.

– Valami átnőtt a testén – mutatta a tojásrabló.

Valóban csakis ember lehetett, pontosabban annak maradványa: koponya, törzs, karok és lábak. A mély vízben lebegett alig egy méterre a parttól, és szegényes növényzet vette körül, többek között hanga, vörösáfonya és mocsári molyűző, a bozótban pedig Wiking egy madárfészek maradványait vélte felfedezni.

Ugyan mihez kezd egy felnőtt férfi néhány fitiszfüzike-tojással?

– Köszönjük – mondta Roland a tojásrablónak. – Innen átvesszük. Most hazamehet.

A férfi nem mutatta jelét, hogy haza szándékozna menni, csak állt várakozásteljesen, és a csontmaradványokat bámulta.

– Arra kérjük, hogy távozzon, most rögtön – utasította Fatima Al-Aziz, és karjával az útelágazás felé mutatott.

A tojásrabló motyogott valamit a bajsza alatt, majd elkullogott.

– Képes egy csontváz a víz felszínén maradni? – kérdezte Fatima halkan.

– Arkhimédész törvénye – felelte Roland Larsson. – A víz sűrűségétől függ. A tojás elsüllyed egy pohár vízben, de amint sütőport adunk hozzá, a tojás lebegni kezd. Ha elég szutyok van egy lápban, bármi a felszínén marad.

Roland egy colstokkal a kezében a maradványokhoz hajolt.

– Épp egy nyolcvan alatt – jelentette ki, és összecsukta a mérőeszközt. – Hány centi magas volt Helena?

– Egy hatvannyolc – válaszolta Wiking.

– Száznyolcvan centiméter a svéd férfiak átlagmagassága – mondta Fatima –, de a nőkre nem jellemző, hogy ilyen magasra nőnének.

Tehát minden bizonnyal egy férfival volt dolguk.

– Mi áll ki a mellkasából? – kérdezte Wiking, majd közelebb lépett a kollégájához.

A csontváz elszíneződött, egy részét moha és algaszerű növények nőtték be. Az ízületek erősek voltak, összetartották, és nagyjából érintetlennek is tűnt, leszámítva néhány kéz- és lábujjat, valamint egy lyukat a mellkasa bal oldalán. Több bordája hiányzott. A gerincének dőlve egy fatörzs pihent, vagy valamiféle fatárgy maradványa.

– Egy fapálca? – kérdezte Fatima Al-Aziz. – Vagy egy egész fa? Keresztülnőtt volna a testén?

– Egy fa eleve jóval durvább felületű lett volna – felelte Roland Larsson. – Ez inkább egy karó.

A rendőrök pár pillanatig egymás mellett állva kémlelték az emberi test maradványait, a mohával benőtt szemüreget, az ég felé terpeszkedő lábujjakat. Végül Roland felerőltetett az egyik kezére egy kesztyűt, ismét leguggolt, és a testből kiálló fadarabért nyúlt. Ekkor azonban megcsúszott a jobb lába, és Roland már bent is volt a vízben. Wiking és Fatima megragadták a melléig csuromvizes rendőr karját, és visszasegítették a szilárd talajra, miközben a csontváz egy helyben ringatózott a hullámzó vízen. Roland ujjai alatt a fatárgy darabokra morzsolódott. A férfi a lápban fekvő halottra fordította a tekintetét.

– Egy karót szúrtak a mellkasába – jelentette ki –, az tartotta lent a vízben.

Mindenki a halott szíve helyén tátongó lyukra pillantott.

– Mostanra a fa elkorhadt, így a test a víz felszínére bukott – állapította meg Wiking.

Felélénkült a szél, erősen beletépett a gyapjúsásba és a törpefenyők lombjába. Az ég egyre sötétebb lett.

– Ledöfték – mondta Fatima, –, mint egy vámpírt. Elképzelhető, hogy a középkorból származik?

– Lehetséges – válaszolta Wiking –, de nem valószínű. Elég tiszta itt a víz, inkább nevezhető tónak, mint lápnak. Egy fakaró nem marad meg a vízben több száz éven át. A holttest, ha középkori lenne, már jóval korábban feljött volna a felszínre.

Érezték a bőrükön az első nehéz és meleg esőcseppeket.

– Le kell zárnunk a területet, és meg kell próbálnunk egyben kiemelni a maradványokat – mondta Roland. – Nekem viszont muszáj átöltöznöm. Mi a helyzet, Wiking, mikor jár le a betegszabadságod?

Wiking az esőbe tartotta az arcát.

– Talán soha.

Kiadós csapadék zúdult le, de legalább nem sötétedett be teljesen. Stenträskben a Szent Iván-éj azt jelentette, hogy a nappali fény pislákolni kezdett úgy tizenkét óra tájt, de teljesen sohasem alkonyodott be. Nem ment le a nap, csupán éjfél körül megpihent pár órácskára a hegygerinceken, mielőtt lassan újra felkapaszkodott volna az égre. Igazán magasra sosem jött fel, széles ívben járta körbe az egész horizontot, majd ismét leereszkedett a hegycsúcsokra.

Wiking Stenträsk felé hajtott az esőben. Bekapcsolta a kocsiban a rádiót, amiben fiatalok nevetgéltek, és podcastekről, pasikról és a reggeli műsorról beszélgettek. Wiking inkább kikapcsolta. Sáros víz fröcsögött az autó kerekei körül, és nyikorgott az egyik ablaktörlő. Eszébe jutott, hogy talán mégis be kéne vennie egy rágógumit, de végül elvetette az ötletet.

Miután leparkolt a Kvarndammsvägenen álló bérház előtt, megnézte a mobiltelefonját, amin néhány üzenet várta a rendőrőrs recepciósától. A helyi újságoktól és a P4 Norrbotten rádióadótól keresték, azt akarták, hogy nyilatkozzon a lápban talált holttestről. Nem volt ebben semmi meglepő. A Kaltis-akció után Helena eltűnése volt a város második legnagyobb rejtélye. Wiking válaszul azt üzente, hogy nincs hozzáfűznivalója a történtekhez.

Felbaktatott a második emeleti lakásába, ami egykor kettejüké volt. Az övé és Helenáé. Talán leginkább a feleségéé, az igazat megvallva, hiszen ő erősködött, hogy költözzenek vissza a férfi szülővárosába. Wiking ma már tudta, hogy miért.

Közvetlenül Stenträsk felett terült el Európa legnagyobb, tömegpusztító fegyverek tesztelésére létrehozott rakétabázisa, Helena Isaksson pedig valójában nem egy diplomata lánya volt, hanem szovjet kém, akinek parancsba adták, hogy szerezzen hozzáférést a teszteredményekhez. Wiking és a két gyerekük, Markus és Elin, biztosítékként szolgáltak, amivel az orosz katonai hírszerzés, a GRU zsarolhatta Helenát, hogy azt tegye, amit mondanak neki. Amikor a vasfüggöny leomlott, a nőt erőszakkal visszavitték Moszkvába, majd fokozatosan áthelyezték az USA-ba.

Wiking, ahogyan mindenki más is, végig abban a hitben élt, hogy az asszony belefulladt a Kallmyren lápba.

Amikor Helena szovjet „férje” meghalt a 2000-es években, a nőt végül Moszkvába, a GRU főhadiszállására helyezték át. Ezredesi rangot kapott, és a nyílt forrásokért felelt a szervezet Második Tanácsában.

Amikor a GRU annak ellenére, hogy Helena oly sok éven át mindenben együttműködött velük, úgy döntött, hogy kiiktatják a fiát, Markust, a nő dezertált. Megrendezte a saját halálát, a svéd titkosszolgálat felvette valahol a Finn-öböl partján, Helena pedig kiadta nekik az egész orosz titkosszolgálatot úgy, ahogy volt. A svédek köszönetképpen a rendelkezésére bocsátották egyik kész személyazonosságukat, Alice Erikssont, az informatikai tanácsadót, aki a Stockholm közelében lévő Nacka településről származott. Helena egy kisebb plasztikai műtétnek vetette alá magát, levágatta és befestette a haját, és barna kontaktlencsét kezdett használni.

Alice a Norrbotten megyében ígért gazdasági csoda reményében költözött Luleåba. Wikinggel a Tinderen „találkoztak”, ez a színjáték kellemetlen volt ugyan, de szükséges. Wiking kénytelen volt két másik randira is elmenni, mielőtt engedélyt kapott, hogy találkozhasson Alice-szal.

Gondolni sem akart rá, hogy mi lenne, ha az oroszok megtudnák, hogy Helena életben van. Még most is erős szédülés fogta el a nő közelében. Kinyitotta a lakás bejárati ajtaját, levette a cipőjét, és a feleségéé mellé helyezte a cipőtartóra.

– Nem vagy éhes? Tésztát főzök.

A nő a konyhaajtóban állt, szépen kirajzolódott az alakja az ablakon át beszűrődő fényben. Sosem volt túl jó szakács. Wiking odalépett hozzá, és magához húzta. Még mindig valóságos volt. Száraz, könnyed csókot nyomott a szájára.

– Köszönöm, de megvagyok. Majd később talán bedobok egy szendvicset.

– Szólj, ha meggondolod magad!

Wiking bement a nappaliba, és levetette magát a kanapéra. Kissé szédelgett, kimerítette a lápon tett látogatás. Levette a sálat, amit a nyaka köré tekert, hogy védje a napsugaraktól. Bevett egy rágógumit. Gyümölcsíze volt.

Télen, amikor a rákkezelése a végéhez közeledett, és a mellékhatások miatt megjárta a poklot, komolyan azt hitte, hogy meg fog halni. Nem gondolta volna, hogy bárki is képes életben maradni, ha ilyen borzasztóan rosszul van. És mégis, neki végül sikerült. Aztán jött Alice.

Wiking hallotta a konyhából a csörömpölését. Kivette a szájából a rágót, belenyomta a csomagolópapírba, és a kukába dobta.

– Helena! – kiáltotta. – Mégis ennék egy kicsit.

Alig egy perccel később a nő megjelent két tál gőzölgő spagettivel, amely vaj és szója illatát árasztotta.

– Alice – javította ki a felesége. – Ez fontos.

Wiking megforgatta a villáját az ételben. Az olvadt sajt, a vaj és a szója barna masszává állt össze.

– Sosem bizonytalanodsz el abban, hogy ki vagy? – kérdezte.

A nő alaposan megrágta, majd lenyelte a falatot.

– Többé már nem – felelte a spagettijét piszkálva.

– Mesélj – kérte Wiking –, milyen volt, amikor találkoztál Markusszal?

A nő félrenézett a könyvespolc felé, elengedte a villáját, ami a tányérjába csúszott. Egy pillanatig csak ült ott, a gondolataiba merülve.

Mielőtt az ünnepi mulatságba mentek volna, meglátogatták Markust és Josefint, hogy Wiking bemutassa nekik Alice-t. Markus meglehetősen közömbösen fogadta a nőt. Hiszen csak egy Tinder-randi volt, akit a faterja valahogyan összeszedett, miért is érdekelte volna? Markus tudta, hogy Wiking találkozott pár másik nővel is, egy bodeni szülésznővel meg valami piteåi építésszel, akit Ceciliának hívtak. Markus felesége, Josefin túl nyájasan viselkedett. A gyerekek szégyenlősek, de érdeklődőek voltak, megmutatták Alice-nak a rajzaikat és a játékaikat.

– Furcsa volt látni – válaszolta végül. – Hihetetlen. Annyi éven át hiányoltam a kicsi fiamat, erre tessék, felnőtt férfi lett belőle. Apa lett. Kedves és figyelmes. Okos és ráadásul becsületes is.

A nő Wikingre nézett, és finoman elmosolyodott.

– Remek munkát végeztél.

– Nem gondolod, hogy el kellene mondanunk nekik? Azt, hogy ki vagy valójában.

A nő megrázta a fejét, és újabb falat spagettit tekert a villájára.

– Túl veszélyes lenne.

– Attól félsz, hogy a régi főnökeid bántanák őket? Nem túlzás ez egy kicsit?

A nő Wikingre sandított, majd mentegetőzve megvonta a vállát. A férfi azonban nem tágított.

– Egyáltalán hogy a fenébe kerültél ebbe a csávába?

– Csávába?

– A kémkedésre gondolok.

– Végeztél a tésztáddal?

A nő megfogta és kivitte a tányérját anélkül, hogy megvárta volna a férfi válaszát. Zörögve bepakolt a mosogatógépbe, Wiking hallotta, ahogyan becsapja az ajtaját. Amikor a nő visszatért, szorosan Wiking mellé ült.

– Hogy vagy? – érdeklődött, és a férfi megégett nyakára helyezte a kezét.

A frissen gyógyult bőr elvékonyodott a sugárkezeléstől, és vörösen fénylett.

Wiking megfogta a nő kezét, majd magához húzta őt.

– Te hogy vagy? – kérdezett vissza.

A nő lesütötte a szemét.

– Szerinted Markust és Elint nem zavarja, ha elmegyek Karin temetésére? – kérdezte.

A férfi még erősebben ölelte magához.

– Teszek rá. Én azt akarom, hogy ott legyél velem.

– Mit gondolsz, vajon felismert?

Wiking engedett az öleléséből.

– Igen, valószínűleg.

A többiek, a régi arcok, azóta már szinte mind meghaltak vagy elköltöztek. Lars-Ivar Pekkari, Gustav szárnysegédje, akivel aztán Wiking pár évig együtt dolgozott, már rég halott volt. Kerstin, aki a stenträski Stone Swamp Inn panzió tulajdonosa és Helena főnöke volt, egy évvel a nő eltűnése után halt meg. Mások délebbre költöztek.

Akivel Helena a leggyakrabban találkozott a stenträski éveiben, és aki még mindig a településen lakott, az Carina Burstrand volt, a rendőrőrs recepciósa. Carina manapság aktívan tevékenykedett a politikában, a Svéd Demokraták színeiben, és olyannyira lefoglalta az, hogy megmentse a svéd nemzetet, hogy „eltévedt a saját seggében”, hogy Gitte Landén Daglönarét, egy másik régi ismerősét idézzük. Alice és Carina futólag találkoztak a májusfa alatt Kvarndammsvallenben, de Wiking semmi mást nem tapasztalt, csupán Carina ellenszenvét, ami megszokott volt a recepciós részéről.

Siv Johansson, Karin ifjúkori legjobb barátnője szintén kockázati tényezőt jelentett. Nehezen mozgott, ezért el sem jött a Szent Iván-éji ünnepségre. Wiking nem tudta, pontosan mennyire volt tiszta a hölgy feje mostanság, de őt sem zárhatta ki mint veszélyforrást. A lánya, Susanne megözvegyült, és többé-kevésbé visszaköltözött Stenträskbe. Helenával együtt jártak aerobikedzésre abban az időben, amikor felkapott lett ez a sport, ám ő nem adott okot aggodalomra. Susanne-t, aki szabadúszó újságírónak nevezte magát, csak egyvalaki érdekelte igazán: saját maga.

Az egyetlen, aki talán felismerhette őt, Sven volt, Wiking öccse. Bár szellemi fogyatékos volt, a betegségét törékeny X-szindrómának nevezték, és egy bentlakásos otthonban lakott Vidselben. Meglehet, nem tudott egyedül gondoskodni magáról, de figyelmes és alapos volt, és nagyon szerette Helenát.

A gondolat, hogy a feleségét felismerhetik, egyszerre villanyozta fel és rémítette meg Wikinget. Volt valami leírhatatlanul csábító a feltámadásban, abban, hogy mindenki megtudja. Egy csillagokat szóró varázspálca, élet egy örök rózsaszín szivárványban, ahol mindenki kórusban énekel. Ám emögött ott lapult a rettegés, hogy a nő bármikor csak úgy porrá válhat, és eltűnhet. Hogy az egész mindvégig csupán egy álom volt.

– Sven is jön a temetésre? – érdeklődött a feltámadott.

– Beszéltem az intézet vezetőjével, és szerinte nem lenne jó ötlet. Attól tart, hogy túl sok lenne neki az egész. A temetés előtti napon fogunk búcsút venni anyától a kápolnában, csak Sven és én.

Wiking megértette a döntést, de csalódott volt. Tényleg örült volna, ha Sven megismerkedhetett volna Alice-szal. Bár talán nem is baj, ha nem egy népes összejövetelen találkoznak először.

A nő felállt a kanapéról, és ismét kiment a konyhába, Wiking hallotta, hogy megnyitja a csapot, és a konyhaszekrényben pakol valamit. Egy pohár vízzel és egy almával tért vissza.

– Ezeket még Stockholmban vettem, amikor Markusszal voltam terhes – mondta, és megemelte a kezében tartott poharat. – Kettőt kivéve mind megvan még. Mivel tengetted a napjaid?

Wiking lehajtotta a fejét, a szőnyeget nézte. Tényleg, mit is csinált? Azonkívül, hogy élt?

A nő leült mellé a kanapéra, a vizespoharat a dohányzóasztalra tette, beleharapott az almába, és előhalászta a farzsebéből a mobilját.

– Lássuk, mit írnak a lápban talált holttestről! – mondta teli szájjal. Beleolvasott pár újságcikkbe.

– A feleségemet találták meg, mi? – kérdezte Wiking.

– Bizony. „1990 augusztusában Helena Stormberg elmerült a lápban, és belefulladt…”

– A test egy férfié – mondta Wiking –, és a halálát nem fulladás okozta.

A nő felpillantott rá.

– Egy karó tartotta a láp fenekén. A fa elkorhadt, így a test felúszott a felszínre.

– Egy karó?

– Átdöfték a szívén.

– Mint a Bocksten-embernek?

– Hogy kinek? – kérdezte Wiking.

A nő sebesen pötyögött a telefonja silány képernyőjén, majd figyelmesen olvasott az almával a szájában.

– A lápi múmiák rendkívül gyakoriak – magyarázta anélkül, hogy felemelte volna tekintetét a telefonról. – Egész Európa csak úgy hemzseg tőlük. Több százat találtak belőlük, a legtöbb a vaskorból származik. A feltételezések szerint emberáldozatok voltak. Ez olyan borzasztó! A Bocksten-ember viszont, akit a Bocksten lápban találtak, nem messze Varbergtől, más volt, mint a többi. Ő a középkorból származott. Három karóval cövekelték le a lápban; egy tölgykaró a szívébe, aztán két másik, azok nyírfából voltak…

Elhallgatott, és tovább olvasott, le-föl görgette a képernyőt.

Bocksten-ember. Wiking biztosan hallotta már korábban ezt a kifejezést.

– És hogy került oda? – kérdezte a férfi.

Alice csendben olvasott pár percig, Wiking pedig bevett egy újabb rágógumit.

– Úgy vélik, megölték – felelte a nő. – Szemből támadták meg, kapott egy ütést az alsó állkapcsára, majd a jobb fülére, a földre zuhant, végül pedig egy halálos ütést mértek a tarkójára. A halottak megkarózása a hazajáró lelkekről szóló népi hiedelmekhez köthető. Az elkövető tehát azért cövekelte a földbe a halottat, hogy ne látogassák meg kísértetek.

– És ráadásul így annak is kisebb az esélye, hogy megtalálják a holttestet. Az indítékról írnak valamit?

– Igen, feltételezik, hogy azért jött Hallandba, hogy adót szedjen, vagy esetleg földeket foglaljon le.

– Igazán? – kérdezte Wiking. – És ezt miből gondolják?

– Türelem, mindjárt megtudjuk.

A nő tovább olvasott.

– Vékony testalkatú volt, rendszeresen lovagolt, nem volt kemény fizikai munkához szokva. Kezdődő reumás betegségben szenvedett, amely csakis az ülőmunkát végző tisztviselőkre volt jellemző. Úgy vélik, hogy egy rangos ember alatt volt hivatalnok az 1300-as években. Hallandban abban az időben csak földművesek éltek, tehát elképzelhető, hogy adóbeszedő volt, vagy talán valamiféle behajtó.

– No, és hol bizonygatják ezt a kutatószakértők, a Wikipédián?

Alice elmosolyodott, és a telefonja felé biccentett.

– A tölgykaró, amit a szívén szúrtak át, egy középkori tetőszerkezet része volt, az tartotta a szalmát a tetőgerincen. A lápok mágikus erejéről szóló hiedelmek pedig még bőven éltek a 19. században is.

Wiking megcsókolta Alice-t, mit sem törődve a rágógumijával. A nő visszacsókolta. Különös volt, milyen élesen emlékezett a keze és a nyelve a felesége testére. Most is pontosan ugyanolyan érzés töltötte el, mint régen. Ugyanolyan illata volt, és a férfi ugyanúgy érezte a lélegzetét az arcán, amikor szeretkeztek. A hangja, az ereje. A lényege semmit sem változott. A szilikonmelle persze eltűnt, de ezt Wiking cseppet sem bánta. Mindig is feszélyezte őt, olyan volt, mintha egy idegen test közéjük furakodott volna. Csak az egyedül töltött évek hagytak maradandó nyomot. A sebei bár begyógyultak, érzékeny hegek maradtak utánuk.

Alice azt állította, sosem játszott semmiféle szerepet, amikor kettesben voltak, és Wiking hitt neki. Azonban a puszta tudata annak, hogy ki ő valójában, kellemetlenül érintette a férfit. A nő háttere és rangja egészen más megvilágításba helyezte őt, és Wiking úgy érezte, kénytelen másképp viszonyulni hozzá, nem volt más választása.

Tulajdonképpen a legkevésbé sem tudta, kicsoda a nő. Fogalma sem volt, mire képes. Csak arra vágyott, hogy megint minden olyan legyen, mint régen.

Wiking gyűlölte a temetéseket. Nem tudta, mihez kezdjen a gyásszal. Az oltár elé fektetett koporsóktól légszomja támadt. Úgy érezte, mintha egy légmentes térben zuhanna, kapaszkodók után kutatva. Mintha üvöltene, de senki sem hallaná.

Ezelőtt még sosem kellett gyászszertartást szerveznie. Az anyja, Karin gondoskodott az édesapja és a többi rokon temetéséről, Helenát pedig sosem találták meg, így nem volt erre szükség. Most viszont nem menekülhetett a feladat elől. A Karin halálával járó összes felelősség Wiking erőtlen vállára nehezedett. Markus ragaszkodott hozzá, hogy besegítsen a szervezésbe, ám ezzel valójában csak rontott a helyzeten.

A megbízott temetkezési vállalat így hirdette magát: „kis cég nagy szívvel, készséges és rugalmas hozzáállással”. Wiking és Markus az utcán találkoztak, az iroda előtt.

– Nagyi pontosan tudta, mit akar – mondta Markus, és félszegen megölelte az apját. – Csak át kell adnod nekik a hagyatéki dobozban talált papírt, és kész.

Karin pár éve alapos, úgynevezett haláltakarítást végzett a bypassműtétjét megelőzően: kiválogatta a ruháit, és mindent kidobott, amire nem volt többé szüksége. Minden fontos iratát egy kartondobozba gyűjtötte, amit egy ruhásszekrény legfelső polcán tartott Wiking régi szobájában. Köztük szerepelt egy részletes terv magáról a gyászszertartásról is.

Wiking mély lélegzetet vett. Te jó ég, hiszen csak át kell adnia nekik a papírt! Nem viselkedhet ilyen pipogyán.

A temetkezési vállalkozó egy vidám és kifogástalanul öltözött negyvenes nő volt. Nem győzte hangsúlyozni, milyen hasznosnak tartja Karin instrukcióit, miközben átvette őket. „Egy igazi példamutató haláleset” – mondta. Templom, virágok, zsoltárok, sírkő, búcsúztatás, szép sebesen végigvettek minden szempontot. Kitűzték a dátumot is, és már csak a végső nyugalomra helyezés kérdése maradt hátra.

– Hamvasztást kérünk – adta Wiking a temetkezési vállalkozó tudtára –, úgyhogy az urnát is szeretnénk kiválasztani.

Markus meglepetten pillantott rá.

– Hamvasztást? Hogyhogy?

Wiking kinézett az ablakon, odakint esni kezdett az eső.

– Ő akarta így, nem tudom, miért. Nem kérünk hantolást.

– Miről beszélsz? – értetlenkedett Markus. – Nem is kérdés, hogy el kell hantolnunk. Nagyapa mellett kell nyugodnia, hisz ez áll a sírkövön is.

Wikinget szédülés fogta el, kénytelen volt leülni a hamvasztáshoz kiválasztott tölgyfa koporsó mellé.

– Fogalmam sincs, miért – ismételte. – Sosem beszélt róla.

Most igazán hasznát vehették a cég által reklámozott készségességnek.

– Nem kell most rögtön meghozniuk ezt a döntést – mondta a vidám hölgy. – Nem sietünk sehová. Először gondoljuk végig, hogyan lesz Karin utolsó útja a lehető legszebb!

Wiking lesütötte a szemét, és a tenyerébe temette az arcát.

Amit mondott, igaz volt. Nem tudta, mi állt az anyja kívánságának hátterében, hogy vajon miért nem akarta, hogy a férje mellé temessék, dacára annak, hogy a sírkövön is ez állt.

KARIN

1961 Szenteste előtt egy nappal

Karcsú alak, fehér bőr. A tükör előtt állt meztelenül a szobájában, a konyha mögött. Senki sem láthatta, a szobának egy ablaka sem volt. Egyedül lehetett a titkával.

Feltekerte a haját, és hátul egy csattal rögzítette, akár egy díszt. Levette a párnájáról a huzatot, majd a hajára húzta. Kinevette a tükörképét: egy pucér menyasszony.

Lehúzta az ágyról a lepedőt, és maga köré csavarta. A monogramját formázó hímzés épp a melle elé került. Elakadt a lélegzete: majdhogynem szép volt. Az oltárhoz vezető út. Nyári esküvő, napfény, az illatok. A kezében gyöngyvirágcsokor: törékeny, gyönyörű és mérgező.

Megpördült a tükör előtt, a lába beleakadt a lenvászonba, és majdnem elbotlott. De nem lett baj. Nem eshetett el, hiszen végre szárnyra kapott az élete.

Karácsony hétvégéjén beszélni fog Agnes nénivel, és elmagyaráz neki mindent. Nem kell többé robotolnia. Elég volt a nyírfavesszőből és a gúnyos megjegyzésekből. A Stormbergéknél töltött időnek ezennel vége.

1948

Alig kétévesen érkezett Långvikenbe, és cseppet sem részesült szívélyes fogadtatásban. Az édesanyja már Karin születését is alig élte túl, és amikor Karin öccse halva született, az asszony is elhunyt. Elvérzett a kaltisi kis kórházban, még a vérátömlesztés sem segített rajta, vagy talán épp az okozta a vesztét. Ki tudja, hogy megfelelő vércsoportú volt-e a vér, amit kapott? Nem sokkal később Karin édesapja is vízbe fulladt faúsztatás közben. Így került tehát a kislány a Stormberg családhoz, akik anyai ágon rokonai voltak.

Csak „kis kuzin”-ként emlegették, és nemigen leplezték, hogy a terhükre volt. Szűkösen éltek szerény hajlékukban: Agnes néni és Hilding bácsi a konyha mögötti kamrában aludtak, a fiúk pedig a kihúzható kanapén, ahol alig fértek el. Karin kénytelen volt a padláson aludni egy olyan helyiségben, amelynek a falait belepte a moha, és amelynek a tetőablaka a folyóra nézett.

Erling volt a legkisebb a Stormberg fivérek közül, mind életkorban, mind termetre. Bolyhos szakálla és jóságos tekintete volt. Néha fontos dolgokra tanította Karint, például arra, hogyan kell felcsalizni egy horgot vagy vajjal enni a burgonyagombócot.

Tord volt a középső testvér. Hallgatag és nyúlszájú, egyfajta szomorúság lengte körül. Mintha a szavak nem tudtak volna átjutni az ügyetlenül összevarrt felső ajkán. A barátnője, Hilma a szöges ellentéte volt. Barátságosan és szelíden fordult mások felé, sokat és hangosan nevetett. Karin imádta Hilmát.

Aztán ott volt Gustav, a legidősebb fivér. Ő már kirepült a fészekből, ő volt Agnes néni büszkesége. Magas termetű, széles vállú, ragyogó tekintetű és erős kezű legény. Volt benne valamiféle durvaság, ugyanakkor kecsesség is. Nyugalmat és hűvösséget sugárzott magából. Karin kissé tartott tőle.

Agnes néni szinte mindig otthon volt, Hilding bácsi viszont szinte mindig távol.

– Régen másképp volt – mondta Agnes néni. – Akkoriban az ember sok segítséget kapott. A férfiak tudtak fejni, a lányok pedig kaszálni. Az emberek begyűjtötték a lápról a füvet takarmánynak, a nők, a gyerekek és az apák halásztak, és apróvadakat fogtak. Mindenki kivette a részét a munkából. Aztán jött a bérmunka, de csak a férfiak számára. Az ő tudásuk értéket kapott, a nők viszont értéktelenné váltak. A földek pedig az állam tulajdonába kerültek, az emberektől elvették őket.

Agnes néni gyakran mondott olyan dolgokat, amiket Karin nem értett. Például, hogy az öböl másik oldalán élő Långström család lepaktált az ördöggel. Karin nem tudta, mit jelent ez, csak azt, hogy valami nagyon rossz dolgot.

Máskor Agnes néni Långströméket kohásznak nevezte. Ez a jelző még kevésbé volt világos Karin számára, mint az ördög, de ez szintén csakis rossz lehetett. A mátriárka, Adelina Långström ráadásul finnországi svéd volt, ami tovább rontott a megítélésén.

Agnes néni sokat mesélt neki a Stormberg család történetéről. Egy szép és nagy múltú família volt az övék, amely már ezer éve Norrbotten megyében élt, már jóval a svéd korona előtt, és időtlen időkkel Långströmék előtt. Dúsgazdagok voltak abban az időben, nagy hatalommal bírtak, és jókora népszerűségnek örvendtek. A felmenőik között megtalálták a papot, aki I. Gusztáv király bizalmasa volt, valamint azt az érseket is, aki eltörölte a katolicizmust Svédországban. Karin tágra nyílt szemmel hallgatta az elbeszélést. Bizonyára a katolicizmus is nagyon rossz dolgot jelentett. I. Gusztáv egy hatalmas uralkodó volt, aki ügyesen síelt, és a képét a lapkenyérre nyomták, amit a kaltisi vegyeskereskedésben lehetett kapni. A családfája csupa lenyűgöző, becsületes és tehetséges férfival volt tele. Esetleg ő maga is a „kenyérkirály” egyik leszármazottja. Ezt ugyan senki sem mondta neki, de Karin arra gondolt, nem kizárt, hogy így van. Elképzelhető, hogy hercegnő?

Agnes néni olyankor mesélt neki, amikor mostak, krumplit ástak, kivéreztették a levágott állatokat, vagy éppen málnát szedtek. A történetek arról szóltak, mennyi viszontagságon mentek keresztül a Stormberg család tagjai, dacára az előkelő származásuknak: mennyit küzdöttek, dolgoztak és gürcöltek, és mennyi mindent kellett elviselniük.

A Långvikenben töltött első évek nehezek voltak. Az egyik kisfiú, Abel alatt beszakadt a tavaszi jég, és megfulladt, egy másik pedig feltehetőleg halálra fagyott.

Stormbergékkel szemben Långströmék nem odavalósiak voltak. Délről érkeztek Norrbottenbe, ami azt illeti, idegenek voltak, és kohásznak jöttek a Torneälven folyó melletti vasműbe.

Kovácsok, ezek mind ugyanolyanok. Izzadtak, füstös képűek, koszosak és erőszakosak. A legjobb messziről elkerülni őket. Így vélekedtek róluk annak idején Stormbergék, és pontosan ezt mondta Agnes néni is.

Arról azonban nem mesélt neki, hogy a Långström család tagjai józanok és dolgosak voltak, és pénzben sem szűkölködtek. Amikor régen, a kárhozatra ítélt falu alapítása után nem sokkal találkozót kezdeményeztek a két család tagjai között, hogy megegyezzenek a munkamegosztásról és egyebekről, Stormbergék nem mondhattak nemet. Szörnyen kelletlenül eveztek át az öböl túloldalára, hogy meghallgassák a kohászok javaslatait.

Barátságosan fogadták, és körbevezették őket a tanyán és az istálló körül.

A ház, amit Långströmék építettek, jóval nagyobb volt Stormbergékénél. Az akol úgyszintén. Több magtárral rendelkeztek, és azok strapabíróbbak is voltak, mint az övéik. Leültették őket a sütőházban, és megmutatták nekik az Ezüstérmüket és a Svéd Bányatanácsnál szerzett oklevelüket. Ezzel bizony rossz lóra tettek.

A kevélység halálos bűn, állapították meg magukban Stormbergék anélkül, hogy a saját szemükben észrevették volna a gerendát.

A szükség azonban törvényt bont, így hát megegyeztek, hogy segítik egymást, és felosztják egymás között a kaszálást a Kallmyrenen és a hegyi legelőkön. Mindeközben a két család egy-egy sarja megkedvelte egymást: a kis Wiking Stormberg, az első gyermek, aki a faluban született, illetve a nála valamivel idősebb Sara Långström.

Akárhogy is, a találkozó után a famíliák között hamar elmérgesedett a viszony. Stormbergék úgy érezték, megkárosították őket, Långströmék azonban nem érezték jogosnak a sérelmüket.

Mindkét család lelakatolta a csónakjait, nehogy Wiking és Sara átevezhessenek egymáshoz. A fiataloknak nem volt hát más választásuk, építettek egy kunyhót odafent, a Tällfallet-vízesésnél.

Minden egyes próbálkozás, amit a családok a békülés irányába tettek, tragédiába torkollott, magyarázta Agnes néni. A legutóbbi legalábbis biztosan. A Långström család maga volt az ördög. Karinnak ígéretet kellett tennie, hogy sosem megy a közelükbe.

Az öböl túloldalán látta a nyírfák fölé magasodó házat, és hallotta, ahogyan a marhák kórusban bőgnek az akolban. Odalent, a folyó partján megpillantott egy szőke fiút, aki egy kutyával játszott, botokat dobált neki, birkózott vele, és közben nagyokat nevetett. Addig hemperegtek, míg mindketten tetőtől talpig szürkék nem lettek az iszaptól. Karin tudta, hogy a fiút Carlnak hívják.

„Te lustaság! – förmedt rá Agnes néni. – Eredj, és mosogass el!”

Az ördögről alkotott véleménye aznap hullott darabjaira, amikor Carl átkelt a jégen. 1954 áprilisában történt, Karin akkor második osztályos volt.

Reggel a folyót borító jég még áttetsző és vastag volt, ám délutánra a nap melegétől kissé megolvadt, és elvékonyodott. Karin nagyjából ötven méterrel síelt a gyalogló Carl mögött, amikor a fiút hirtelen elnyelte az ár. Az egyik pillanatban még ott sétált előtte, aztán egyszer csak eltűnt.

Az üres jég, a csobogó víz, az égető nap… Nem gondolt sem az ördögre, sem más gonoszságra, csak sebesen megindult a lék irányába, levegő után kapkodva szedte a lábát. Néhány pillanat múlva látta Carl fejét felbukkanni a vízből. A fiú kapálózott, kiabált valamit, de Karin csak a pánikot hallotta ki belőle.

Már egész közel ért hozzá, amikor a jég megreccsent alatta. Levette a lábáról a sílécet, hasra feküdt, és odanyújtotta a síléceket és a síbotokat a fiúnak. Carl utánuk kapott a kezével, sikerült megragadnia az egyik léc csúcsát, és húzni kezdte. A léc egyre mélyebbre csúszott a vízben, és Karint is magával rántotta, dacára annak, hogy a lány az egész testsúlyával ránehezedett.

– Próbáld meg újra! – kiáltotta a fiúnak. – Kapaszkodj erősen a lécbe, és húzd fel magad a jégre!

Carl üvöltött a hidegtől és a félelemtől, úgy tűnt, nem fogta fel a lány szavait.

Karin fogta az egyik botját, egészen a lék pereméig csúszott, a fiú szemébe nézett, és azt mondta:

– Fogd a kezem!

A fiú szeme csészealj méretűre kerekedett. Megragadta Karin kinyújtott kezét, a lány pedig a másikkal a jégbe fúrta a síbotját, majd rányomta Carl kezét.

– Húzd! – mondta Karin.

A síbot nem volt túl stabil, de jégcsákányként jól működött. Carlnak sikerült rákönyökölnie a jégre, így aztán ki tudta küzdeni magát a vízből, majd arrébb lökte magát a léktől zihálva, kimerülten. Csak feküdt ott a hidegtől elkékülve, és úgy reszketett, mint a nyárfalevél. Karin levette a sálját, és a fiú nyaka köré tekerte, azután ráadta a sapkáját és a kesztyűjét is.

– Állj fel a léceimre! – mondta a fiúnak, majd felsegítette.

Carl ruháiból jeges víz csurgott. Karin beállt mögé, és mindkét karjával átölelte a derekát. Érezte rajta a hideget és a nedvességet.

– Indulhatunk – mondta a lány. – Bal, jobb. Bal, jobb.

Carl nem merte felemelni a lábát a lécekről, noha a talpa alatt már jéggé fagyott a víz.

– Bal, jobb. Bal, jobb.

Karin meggyőződött róla, hogy a fiú biztonságban kiért az öbölnek arra a partjára, ahol lakott. Attól a naptól fogva tudta, hogy a Långström család nem lehet maga az ördög, hiszen az ördög nem sír, nem fuldoklik, és végképp nem juttatja vissza a ruhadarabokat, amelyeket kölcsönkapott.

Azon a nyáron, amikor Karin betöltötte a tizedik életévét, a svéd hadsereg atomrobbantást szimulált a Vihar-hegy mögött egy nitrolittöltetű fegyverrel, amelyet egy Nausta nevű falu mellett robbantottak fel. Karin lent állt a folyó partján, és onnan figyelte, ahogyan a gombafelhő a szirtek felé emelkedik.

Jól szervezett kísérlet volt. A robbanás helyszínétől különböző távolságokra repülőgépeket és tankokat állítottak ki azzal a céllal, hogy a lökéshullámok hatását vizsgálják. A járművek belsejébe kis nyulakat helyeztek, a behatástól az állatok felének szétrobbant a tüdeje. A kísérletet a rá következő nyáron megismételték, ám ezúttal nagyobb töltettel. Karin ekkor épp az ágyat nyomta a kanyarótól, így nem látta a felhőt, de Agnes néni szerint ez most valamivel kisebb volt a korábbinál.

Ezt azonban nem vigasztalásképp mondta, inkább csalódottnak tűnt miatta. Karin emlékezetébe véste a nő reakcióját, amely különös módon megnyugvást jelentett számára. Ekkor értette meg, hogy Agnes néni szíve kőből van. Olyasfajta ember volt, aki gond nélkül elviseli a fájó igazságokat és a kellemetlen titkokat.

Stenträsk, 2021 nyara

Karin temetését július 2-ára tűzték ki, egy hideg, de verőfényes napra, amelyen zord, jeges szelek fújtak a Barents-tenger felől. A szertartást a stenträski templomban vezette le Hermansson lelkész, aki tulajdonképpen már rég nyugdíjba vonult. Látványosan elérzékenyült. Karin a kórusban énekelt, a férfi negyven éve ismerte.

Egyszerű ceremónia volt, zsoltárokat énekeltek. „Isten szeretete olyan, mint a fű és a vízpart. Mint a szél és a nyílt tér, egy végtelen haza.” Wiking lehunyta a szemét, megszorította Alice kezét, és érezte, hogy a könnyei lecsorognak az arcán, majd a nyakán.

Szabadságra vágyunk, ahol magunk lehetünk,

Szabadságra, amelyből újat teremthetünk,

Nem ürességre, hanem térre az álmainknak,

Egy földre, ahol fák és virágok sarjadhatnak…

Miközben átjárta a lelkét a zsoltár, elveszett az emlékeiben. A fehér ruha kék pettyekkel, a legkorábbi emléke. Karin volt az, Wiking második születésnapján. Az anyja ekkor mennyi idős lehetett?