A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Rachel Cusk: Parade

Faber & Faber Limited, London, 2024

Copyright © 2024, Rachel Cusk

All rights reserved

Fordította

Dudik Annamária Éva

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Dudik Annamária Éva, 2024

Minden jog fenntartva

Borítófotó © maniart / Getty Images

Szerzőfotó © Simeon Scamell-Katz

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér, Kővári Bettina

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Féder Márta

Tördelte Kaposvári Franciska

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-633-186-3

A kaszkadőr

Pályafutásának egy pontján G, a festő elkezdett fejjel lefelé festeni – talán azért, mert másképpen nem tudta értelmezni a történelemben elfoglalt idejét és helyét. Az avatatlan szemlélő első pillantásra azt hihette volna, véletlenül rosszul akasztották fel a képeket, ám a jobb alsó sarokba pingált szignó egyértelműen hirdette az új valóság eljövetelét. G felesége úgy vélte, ezzel G akaratán kívül is a női lét visszásságát fejezte ki, és eltűnődött azon, vajon ez kihat-e majd a festmények fogadtatására, ám a kritikusok minden korábbinál lelkesebben írtak a tótágast álló művekről, G-t elhalmozták díjakkal és dicséretekkel, úgy tűnt, tehet bármit, mindenképp méltatásban részesül.

A házaspár a várostól távolabb, egy erdős területen élt, mert hiába ismerte el a világ G-t, ő dühében és megbántottságában nem tudott megbocsátani a világnak. Korai művei kíméletlen kritikákat kaptak, és bár többen biztosították arról, hogy épp az mutatja legnyilvánvalóbban a tehetségét, hogy képes megbotránkoztatni a közönségét, G azóta sem tért napirendre a támadások felett. Az ő ereje nem abban állt, hogy ellenálljon a mérgezésnek és az eltiprására tett kísérleteknek, hanem abban, hogy magába szívott mindent, lenyelte a mérget, hagyta, hogy átváltoztassa; életben maradása nem puszta reziliencia volt tehát, hanem egy lassú keresztre feszíttetés, amely végül vezeklésre kényszerítette a világot. Az erdő segített G-nek kiutat találni az alkotói válságból, amikor úgy érezte, megrekedt a reprezentáció anekdotikus természete és az absztrakció távolságtartása között. Rengeteg időt töltött a helyi favágók megfigyelésével, és minden alkalommal, amikor meglátott egy dőlő fát, elgondolkodott a függőlegesség kérdésén. Először az embereket és a fákat festette meg egyfajta közös létezésben, amelyben a fatörzs és az emberi test felcserélhető volt. Aztán meglátta, hogy a testeket is el lehet dönteni, el lehet választani saját gyökérzetüktől, vagy a fákhoz hasonlóan az oldalukra lehet fordítani, fel lehet darabolni őket. A megfordítás gondolata végül úgy ötlött fel benne, hogy azzal fel tudná oldani ezt az erőszakot, vissza tudná állítani a teljességet, a világ ismét sértetlen lenne, csak éppen fejjel lefelé állna, ezáltal megszabadulna a valóság béklyójától.

G feleségét szíven ütötte, amikor először pillantotta meg a fordított festményeket. Látszólag minden a helyén van, mégis alapjaiban hibás: ebben felismerte saját helyzetét, saját nemének helyzetét. A festmények boldogtalanná tették, pontosabban arra késztették, hogy végre elfogadja a boldogtalanságot, amely mintha mindig is ott élt volna benne. Különösen kedvelte G egyik, karcsú napsütötte nyírfákat ábrázoló festményét: a fejjel lefelé álló fák tébolyult nyugalma és ártatlansága mintha azt sugallta volna, az őrület akár egyfajta menedék is lehet. Hogyan érthette meg G a benne élő névtelen női boldogtalanságot, amelyhez képest még az őrület is oly nagyon csábító? Az általuk ismert többi képzőművésszel ellentétben G-t nem lehetett volna kizsákmányolással vádolni: ő nem szenvedett a férfiak vak gőgjétől, és sosem lépett át olyan határt, amelyet pillantásának társadalmi értéke látszólag legitimálhatott volna. Elmondta a feleségének, hogy megismerkedésük előtt leginkább az önkielégítésre szorítkozott. Lehetséges lenne, hogy magáévá tette ezt a marginalizált perspektívát? Ha igen, akkor ehhez le kellett mondania a maszkulinitásról, még ha csak átmenetileg is. Lopakodva közelítette meg a marginalitást, mintha oldalajtón át érkezne, átélte a jogfosztottságot, a néma és töredezett identitást, azzal a különbséggel, hogy neki sikerült is megszólaltatnia.

Legelső képei nagy méretű portrék voltak, képlékenyek és kissé naivak, felismerhető egyéneket ábrázoltak lakóhelyükről és ismeretségi körükből. Egyszerűek és szabályosak, mintha G saját őszinteségét szerette volna kifejezni pontosan abban a pillanatban, amikor a feje tetejére állította a világot. Miért állnak tótágast ezek az emberek? Mindenki csak ezt tudta kérdezni, pedig nyilvánvaló volt, szinte egy gyerek is tudott volna rá válaszolni, ebből adódóan tehát a festményeknek sikerült rávilágítaniuk egy olyan tudásra, amellyel az őket szemlélő már eleve rendelkezett. G elkezdett nagy, szövevényes tájképeket festeni, amelyeken a természet mintha virágkorát élte volna, mintha arról mesélt volna, hogy képes magához térni az emberi erőszak után, hajnalokon át virrasztani, hogy aztán örökösen újra és újra felbukkanjon a fényben. Szótlan morális teljességben sütkérezett, ártatlanul, a megfordítottságról tudomást sem véve, és épp ez az ártatlanság vagy tudatlanság szabadította fel a kép reprezentációs értékét attól, amit az látszólag ábrázolt.

Különös némaság övezte azt a kérdést, hogy vajon G ténylegesen fejjel lefelé álló világot festett, vagy egyszerűen csak megfordította a kész képeket a szignózáshoz. Az első lehetőség irdatlan technikai kihívást jelentett volna; a második pedig inkább tetszett pár percet igénylő abszurd viccnek. Nyilvánosság előtt azonban sosem tették fel, és a G munkásságának radikális fordulatáról írt számos kritika sem feszegette a kérdést. Néha akadt valaki, aki négyszemközt megkérdezte G feleségét, mintha az ő jelenlétében végre hajlandó lenne kockáztatni, hogy ostobának tűnjön. Ilyen pillanatokban a feleség úgy érezte, a bizalmas szerepét tölti be, akire rá lehet bízni minden gyengeséget. Nem bánta, mert ebben a szerepben olyan sokat lehetett tanulni, ugyanakkor ez a helyzet világossá tett előtte valamit, ami nem csak a művészetre igaz: hogy a hallgatás az igazság körüli leghatalmasabb zűrzavart is képes homályban tartani. Úgy vélte, végső soron így pusztul el minden, ami nemes. G teljes mértékben egyetértett volna vele, sőt el is kezdett önszántából, nyíltan beszélni a technikájáról: elmagyarázta, hogy olyan nehéz megfesteni egy fordított képet, hogy csak fényképek segítségével lehet megoldani. Később elutasította a fotók közvetítését, és festményei még nagyobbak, még álomszerűbbek, még elvontabbak lettek. Egyébként is úgy érezte, sosem volt még ilyen lehetetlen válaszolni arra a kérdésre, mi is az ember. Gyakran festett ágyban egyedül kuporgó embert, ábrázolta a piszkos ágynemű végtelen ürességét, az apró, elgyötört ember pedig valahol a kompozíció tetején kapott helyet.

G szentül hitte, hogy nő nem lehet képzőművész. A felesége úgy látta, a legtöbben így vélekednek, azt viszont sajnálatosnak találta, hogy éppen G mondta ki. Eltűnődött azon, miért alakulhatott ki G-ben ez a vélemény, talán az ő lankadatlan hűsége miatt, azért, mert fáradhatatlanul kitartott mellette. Nélküle G művész talán lenne, de férfi nem igazán. Nem lenne otthona, nem lennének gyerekei, nem lennének meg a feltételek ahhoz, hogy belefeledkezhessen az alkotásba, pontosabban a belefeledkezés gyorsan tönkretenné. Szóval G valójában azt állította, hogy a nő nem lehet képzőművész, ha a férfi képzőművész akar lenni. Egyszer épp G műtermében tartózkodott, amikor G-t meglátogatta egy írónő, akit ugyanúgy szinte villámcsapásként értek a fejjel lefelé álló festmények, mint őt is egykoron. Én is fejjel lefelé akarok írni, kiáltott fel a nő érzelmesen. G ezt természetesen nevetségesnek találta, a felesége azonban csendes elégedettséget érzett, mert úgy vélte, a G által olyan zseniálisan megjelenített valóság, amely minden részletében megfelel valóságpárjának azt leszámítva, hogy morális hajtóerejét tekintve épp az ellentettje, nos ez a valóság áll a legközelebb ahhoz, ami saját nemének misztikuma és tragédiája. Volt némi panaszosság az írónő hangjában, talán az igazságtalanság miatt, mintha rádöbbent volna, hogy valamit eltulajdonítottak tőle. Nem G volt az első férfi, aki jobban jellemezte a nőket, mint a nők saját magukat.

A tulajdonos hölgy távozásra szólított fel bennünket, mert hirtelen vissza akarta kapni a lakását. Vágyának kielégítésével nem tudott várni – noha nekünk nem volt hova mennünk, azonnal távoznunk kellett. Már több mint egy éve laktunk ott: a lakás falai jelentették számunkra a biztonságot, amióta ebbe az idegen városba költöztünk. Úgy éreztük, menedékre leltünk ott a magasban, a legfelső emeleten, ahol, amikor kinyitottuk az ablakokat, úgy nézhettünk le az utcára, hogy bennünket nem láthattak. Miután eljöttünk, a tulaj néha váratlanul felhívott bennünket, és a hogylétünk felől érdeklődött. Igyekezett fesztelenül és barátságosan beszélni, de maga a hívás bűntudatról árulkodott.

A lakásban volt egy díszes, aranyozott tükör, akkora, hogy benne a tükröződő alak nem is a kép középpontja, hanem egy nagyobb jelenet részlete volt. Aki belenézett, más dolgokhoz mérten látta magát. A tükör elvesztése egy iránytű vagy navigációs pont elvesztésével ért fel. Meglepetten vettük tudomásul, milyen fontos irányzékot biztosított számunkra. Néha elég egy apró változás egy nagyobb struktúra összeomlásához, így lett ez a hölgy lakásával is. Távozásunk után számos olyan esemény történt, amelynek gyökerei, jobban megvizsgálva, oda vezettek vissza. Tudomásunkra jutott, hogy a hölgy végül nem sokáig maradt a lakásban. Valamiféle csalódást keltett benne, úgyhogy visszatért oda, ahol előzőleg lakott, így a lakás üresen állt. A hölgy talán dédelgetett magában egy képet az ott zajló régi életről, amitől elcsábította egy máshol kialakított új élet. Amikor azonban visszaköltözött, a régi életet már nem találta ott. A régi életből a már megélt új élet lett.

Mi több hétig egyik helyről a másikra hurcolkodtunk, sehol sem csomagoltunk ki. Nem ismertük sem a várost, sem az országot, de még a nyelvet sem beszéltük: a hölgy lakása olyan volt számunkra, mint egy hajó, és most a tengerbe vetettek bennünket. Tele volt a hölgy holmijával, és számomra mélységes biztonságot nyújtottak az ő dolgai, hiszen olyanok voltak, amilyeneket én magam sosem választottam volna. Nem pusztán az nyújtott vigaszt, hogy kiszabadultam saját ízlésem és stílusom rabságából, hanem az is, hogy elmerülhettem valaki más érzékenységében. Valójában nem kellett feltennem magamnak a kérdést, hogy miért olyan kellemes valaki más által létrehozott világban élnem. Ám ugyanez a behódolás a következő helyeken egyre jobban zavart. Hosszú időt töltöttünk egy kicsi, jellegtelen lyukban, ahol a felettünk lakó egész éjszaka gyorsan és szüntelenül járkált; átragadt rám a láthatatlan idegen nyugtalansága, amely az előző évben sikeresen elfojtott saját, éledező nyugtalanságomnak tetszett. Itt csupán egyetlen, téglalap alakú tükör volt a fürdőszobában a mosdó fölött, a bejárati ajtón pedig súlyos acélzárak sorakoztak, mintha az egyéniség fogalma egyszerre vált volna korlátozottabbá és veszélyeztetettebbé.

A közeli parkban állt egy hatalmas cseresznyefa, méretes, öreg ágai egészen a földig hajoltak a saját súlyuk alatt. A tavasz idő előtt érkezett, a hirtelen napsütésben a fa kivirágzott, döbbenetes fehér virágözön lepte el, mint hullám tetejét a hab. A szirmok szélben lengedező, fodrozódó menyegzői baldachint vontak a törzs köré. Oly széleset, amely szinte sátorrá alakult a vaskos, göcsörtös fa körül. Sokat gondoltam a saját otthonunkra, ahonnan önszántunkból távoztunk.

Újabb, majd megint egy újabb ideiglenes helyre költöztünk. Pár éjszakát aludtunk egy lakásban, ahol nem működött a bojler, még a kabátunkat sem tudtuk levenni. Eső, fagyos ónos eső csapkodott odakint, visszatért a tél. Eszembe jutott az oly korán szirmot bontott cseresznyefa. Az utcákon az emberek kapualjakban vagy hidak és felüljárók alatt kuporogva aludtak, néha a járdákra felállított sátrakban. Mindenki szemmel látható közömbösséggel haladt el mellettük, a szubjektivitás megcsúfolása mellett. Otthon is kapualjakban aludtak az emberek: itt tovább tartott megfeledkeznünk róluk.

Egyik helyről a másikra hurcolkodtunk, mígnem egyszer csak végleg beköszöntött a tavasz, a fák visszakapták lombjukat, az utcák ismét megteltek élettel. Ahogy a tűző, friss napsütésben a várost jártuk, időnként megcsapott bennünket a gyökértelenséggel együtt járó szabadság érzése. Végre találtunk magunknak lakhelyet, egy saját lakást, ahová pár hét múlva beköltözhetünk. A rév láthatáron belül volt, így igazi érzéseink – amelyekre a tapasztalat rányomta bélyegét – őszintébben mutatkoztak meg. Megfosztottak bennünket egyfajta hamvasságtól: ártatlanságtól vagy talán csak tudatlanságtól. Elképzeltünk magunknak egy életet itt, ebben a városban, aztán megpróbáltuk megvalósítani ezt az elképzelést, és ebben a folyamatban a képzelet szerepe különösen bizonytalannak tetszett – mintha kiderült volna valami, amit addig nem is tudtunk a valósághoz fűződő viszonyunkról. Időnként, amikor nem tudtuk egyik dolgot a másikhoz kötni, amikor szembetűnően hiányzott az ok-okozati lánc vagy a logika terveink megvalósulásából, felvillant előttünk a fantáziának ez a másik, halotti arca.

Egyik reggel épp egy csendes, napsütötte utcán sétáltam a járdákra kipakolt asztaloknál kávézó emberek mellett, amikor rám támadt egy idegen, és erőteljesen fejbe vágott. Támadóm nő volt, őrület vagy függőség zavarta meg az elméjét, és neme nehézséget okozott mind abban, hogy később el tudjam mesélni az incidenst, mind abban, hogy adekvát reakciót tudjak adni rá. Nem vettem észre, hogy közelít felém, nem készültem fel az ütésre, amelynek nyomán vérző fejjel hullottam négykézlábra, és nem tudtam értelmezni mindazt, ami velem történt. Azonnal tömeg gyűlt körém: a kávézgatók felálltak az asztaloktól, kiabáltak, gesztikuláltak. A zűrzavarban a nő odébbállt. A bámészkodók mutogattak rá: megállt az utcasarkon, és megfordult, mint egy művész, aki hátralép megcsodálni az alkotását. Aztán megrázta az öklét, és felszívódott.

Ezek után úgy éreztem, hogy meggyilkoltak, mégis életben maradtam, és rájöttem, hogy ezt az élőhalotti élményt más eseményekhez és tapasztalatokhoz is tudom társítani, melyek többsége így vagy úgy biológiai értelemben vett nőneműségem következménye. Megértettem, hogy ezek a női tapasztalatok általában egy helyettes vagy másodlagos énhez kapcsolódnak, amelynek az a szerepe, hogy magába szívja, önmagába zárja ezeket, nehogy bármilyen szerepet játsszanak az élettörténetemben. Ez a helyettes én, mint valami kaszkadőr, magára vállalta egy olyan fiktív lény létrehozásával járó valós kockázatot, amelynek a veszélyeztetettség képezte identitása alapját. Noha sem névvel, sem saját identitással nem rendelkezett, mégis a kaszkadőr teremtette meg a karakter lehetőségeit és műviségét. Az utcai incidens erőszakossága és rendkívülisége azonban meglepte a kaszkadőrömet.

Még akkor sem tudtam túltenni magamat a történteken, amikor már beköltöztünk a lakásunkba; úgy véltem, ez a vegytiszta szomorúság egy nagyobb vereségből fakad, amelyhez az incidens csak a döntő csapást adta. Magát az ütést, amely egyaránt élt az emlékezetemben és azon kívül, nem lehetett megemészteni: megakadt a torkomon, se kiköpni, se lenyelni nem tudtam. Az a pár másodperc újra és újra lejátszódott lelki szemeim előtt, mintha csapádba esett volna, és nem találná a kiutat, és a kérdés, hogy ki volt a merénylőm, miért támadt rám, és mit akarhatott elpusztítani bennem, fokozatosan átadta a helyét a felismerésnek, hogy valójában a reprezentáció erőszakos eltiprását élem át.

Amikor a tulaj legközelebb hívott, perverz örömmel elmeséltem neki, mi történt. Ez borzasztó! – visította. Feltűnt, hogy a szokásosnál hamarabb tette le a telefont. Gondoltam, felőle sem hallunk többé.