Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

Téli éjszaka

Beruccanás a városba

Amikor a vadludak húznak

A kérő

Ha az ember megöregszik

Az öreg hegedűs

Messze benn az erdőségben

A régi időkben

Karácsonyi vendégek

Amikor az öreg Kari meg akart halni

A parasztok a 90-es évek norvég irodalmában mind nagyobb és nagyobb szerepet kezdtek játszani.

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Hans Aanrud

TÉLI ÉJSZAKA

fordította:
Leffler Béla

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-019-7 EPUB
ISBN 978-963-678-020-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
En Vinternatt og andre Fortaellinger

első kiadás: 1896.
az elektronikus változat az 1936. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Ohara Koson (1877 – 1945)
Hold előtt elrepülő fehérhasú lúd alulnézetből,
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Téli éjszaka

A hold hegyesen és vékonyan ívelt az erdőszegély fölött; halvány, sárga fényt vetett a hóborította völgyre. Csak bágyadt fényt tudott árasztani maga körül a keleti égbolton; észak és nyugat felé kék alapon ragyogtak a csillagok, reszkető sugaruk csillogva-villogva tündökölt a hideg hóban és a fák pehelykönnyű dérbóbitáin. Déli irányban annyira összeszűkült a völgy, hogy a hold sápadt ragyogása nem hatolt le beléje, amiért is valósággal koromsötétség uralkodott benne; észak felé lapos síksággá szélesedett ki, hatalmas fenyőerdő húzódott rajta, s afölött messze-messze, ott, ahol a völgy oldalai ismét összébb záródtak, halvány északi fény derengett. A sötét völgytorokból komoran bukkant elő az országút és lomhán kígyózott tova a dombok és hegyek között; itt-ott fehéren csillogott az is, másutt meg csak azokról a kék árnyékokról lehetett felismerni, amelyeket a magas hóperem vetett. Hirtelen nagy kanyart írt le egy domb körül, amely jóval előbbre nyúlt, mint a többiek; innen mindjobban lejtősödött egészen le a patakig, majd egy kapu előtt vezetett el, ahonnan egy még keskenyebb mellékút kapaszkodott ferdén fölfelé; aztán ismét lefelé kanyarodott jó hosszú darabon, majd hirtelen nyílegyenes irányt vett, nekiszaladt a síkságnak és eltűnt egy sötét kis nyílásban mindjárt az erdő elején.

Fenn a völgy mindkét oldalában tanyák hevertek szanaszét. A lakóházakból világosság szüremkedett ki az éjszakába, leginkább két ablakon át, úgyhogy minden tanya mintegy két szemmel bámult le a völgybe; a bizonytalanul lobogó, vöröses fény alighanem a nyitott tűzhelyen égő fahasábok lángjától származott.

Abból a tanyából, amely a domb tetején feküdt, még pedig valamivel előbbre, mint a többiek, csak egy ablakon keresztül világolt ki állandó, fehér fény.

Néma csend honolt a tájon. Még csak szél sem fújt. Semmi hang, semmi nesz sehol. Csak néha-néha hallatszott valami rövid, recsegő pattanás, amikor a rettentő hidegben a jég megrepedt, vagy valami tompa csattanás, ha ajtó vágódott be valamelyik szomszéd tanyán.

Alig észrevehető nyikorgás hangzott fel odafenn az erdei tisztáson, ahonnan a keskeny út vezetett le, egyenletes ütemű nyikorgás, emberi léptek halk zaja; ez még nagyobbá tette a csendet; úgy tűnt fel, mintha minden erre a hangra, az életnek erre az egyetlen jelére figyelt volna; mindjobban nőtt, erősödött ez a hang; végül egészen jól ki lehetett venni, hogy valami emberi lény lépked, jön, közeledik; és ez az egyetlen hang mintha az egész völgyet betöltötte volna.

Halvány árnyék vált ki, suhant elő a sűrű, sötét fák közül és lassan imbolygott tova a fénylő hó fölött. Hirtelen megállt. A hang megszűnt. Ahol a gyér holdfény az erdő árnyába olvadt át, egy férfi alakja lett láthatóvá. Úgy állt ott, mint valami szobor. De csak egy pillanatig. Aztán válla közé húzott fejjel, fürkészőn, gyorsan körülnézett, majd előre lépett; elindult, ment, de úgy látszott, mintha borzadály futott volna rajta végig, amikor meghallotta saját lépése nyikorgását. Szaporán szedegette a lábait, de már nem ütemesen; valami támolygó, valami határozatlan volt a lépteiben, mintha fájdalmat okozott volna neki, valahányszor letette a lábát. Görcsösen kapaszkodott az egyik kapufélfába és sietve fordította a fejét jobbra, balra, majd habozva az országúira lépett. Megállt, megint körülnézett, aztán odament az út széléhez és letekintett a völgybe. Hirtelen eső, nagyon meredek mélység tátongott alatta. A magaslat itt annyira előre ugrott, hogy egyenesen a patakba zuhant, amely ott folyt lenn a szakadékban. Egészen homályos volt odalenn.

A férfi csak állt, nézett, bámult, figyelt lefelé. Az iszonyú mélység közepén sötét, fekete gödör ásított. A patak nem fagyott be a zuhogóban és annak mélyéről halkan, alig hallhatóan egyes szakadozott, síráshoz hasonló csuklások, nyöszörgések, jajszavak törtek elő.

Állt egy ideig, majd letérdelt, két kezét letette a hóba a legszélső kiálló kőre és fülét kissé oldalt fordította, hogy mintegy hallgatózzék. Mind jobban és jobban előre hajolt, valami egyre vonta, húzta lefelé.

Hirtelen mind a két kezével hátra taszította magát és már ott állt az út felső szegélyén; hátra szegte a fejét és kiegyenesedett. Hatalmas termetű, karcsú, izmos legény. A fény fiatal, szőrtelen, markáns arcára esett.

Rémítően sápadt volt.

Így állt egy pillanatig, aztán megint hallgatózott, figyelt; megborzongott, amikor testéhez szorította karját és valami kemény tárgyat érzett a kabátja alatt. De aztán mintegy dacosan felfelé rándította arcát és elsietett északi irányban.

A hold magasabbra emelkedett, letompította a csillagok határozatlanul csillogó fényét; úgy álltak most ezek a tündöklő égen, mint halvány, nyugodt pontok; az északifény meg egészen a dombtető mögé húzódott le és csak homályos, reszkető fénykorongnak látszott.

A legény árnyéka szilárd alakot öltött. Először mögötte bukdácsolt fel-alá a magas útszegélyen, míg a kanyarban haladt; de amikor az út egyenesen a síkság felé vette irányát, az árnyék eléje vetődött és minden lépésére ugrott egyet.

A legény még mindig emelt fővel ment. A lépései szaporodtak, mind gyorsabbak és gyorsabbak lettek, a sima úton már majdnem futásnak eredt; szemeit arra a sötét nyílásra szegezte, ahol az út az erdőbe ért; ahogy sietett, az a nyílás egyre nagyobbodott; a lépteit akaratlanul is szaporázta. Aztán egyszerre csak ott termett az erdőben; az előtte rohanó árnyék eltűnt. Ismét vállai közé húzta a fejét, megállt és előre hallgatózott.

Semmi hang, semmi nesz, csak egy kutya ugatásának tompa, mély visszhangja valahonnan messziről.

Megint menni kezdett, de mintegy hallgatózó félelem lappangott minden lépésében.

A fény és sötétség különös színhatássá vegyült össze az erdő fái között: változatos, zavaró színhatássá; fekete üregek a dérlepte fenyők alatt, hosszú, sötét árnyékok keresztbe az úton, aztán hirtelen ragyogó holdsugársáv: mindig és mindig ugyanez végig az egész hosszú, lapos síkságon, ahol az út keskenyen tör előre, folyton csak előre, mintha sohasem akarna véget érni.

Itt-ott meg-meglazult egy-egy dérburok, leesett, többet is magával rántott; hullott a dér, mint valami csillogó, halk, hideg hópehelyfűzér és reszketésbe hozta a nyugodt fényt.

Ilyenkor akaratlanul is megállt a legény, egyik lábát a levegőben tartva, visszafojtotta lélegzetét és körülnézett.

De semmi nyoma sem volt itt életnek, csak egy elmosódott rókacsapa, amely mindvégig az út mentén haladt és többször keresztezte azt.

Az ilyen meg-megállás után még óvatosabban tette le a lábát, mintha attól félt volna, hogy nyikorgása az egész erdőt dérhullatásra készteti. Ment, ment, mendegélt a végtelenségig. Aztán az út hirtelen befelé kanyarodott, valami világos nyílás tűnt elébe, az erdei síkság végétért. Megállt, előre hallgatózott. Nem.

Kiegyenesedett, körülnézett. Így állt egy kis ideig.

Hirtelen összerázkódott, egészen előre hajolt és hallgatózott.

Valami vékony, fagyoshangú kis csengettyű csilingelt; valószínűen szánkó közeledik.

Állt egy darabig és hallgatózott. A hang egyre nőtt, erősödött. A csilingelés mind gyorsabb lett. A ló bizonyára könnyű ügetésbe csapott át.

A legény megfordult és lassan visszafelé ballagott a síkságon keresztül.

*

A kanyarból egy nagysörényű kis ló bukkant elő és lassú ügetéssel poroszkált tova a síkság felé; sörénye belelógott a szemébe, szája körül és hosszúszőrű két oldalán zúzmara borította; valóságos gőzfelhő szállt fel belőle; valahányszor mellső lábaival mintegy sántítva egyet-egyet lépett, a szűgytartószíjára erősített kis csengettyű pár erőtlen, tompa hangot adott.

Árpaszalmával megrakott hosszú szán elé volt befogva. A fagyos úton a szán acéltalpa minden rándításra keservesen csikorgóit, nyikorgott.

Elől a szalmán egy férfi ült. A két lába köré vastag lópokróc volt csavarva és a sapkája egészen eltakarta a füleit. Ahogy a szán zöcskölte, előre-hátra hajladozott, a feje meg folyton jobbra-balra billent a válla fölé, és dérütötte, nagy, fekete szakálla a kabátjára lógott. Azt hihette volna az ember, hogy alszik; de néha-néha meg-megrántotta a laza gyeplőszárakat és gyapjúkesztyűbe bujtatott kezeit felváltva dugdosta a bundája alá.

Lassan jutottak előre a síkságon; a ló mindjobban csökkentette amúgysem gyors iramát, majd lépésbe ment át, amikor az út az erdőhöz ért.

A férfi felnézett, megmarkolta a gyeplőszárakat, hogy újabb ügetésre nógassa a lovat, de meggondolta magát és a feje ismét lehorgadt.

Így baktattak sokáig.

Hirtelen feltekintett a férfi: a ló megállt.

Hátra taszította sapkáját, a kesztyűvel megtörölte zúzmarás szempilláit és ártatlan, kék szemei egy legényre szegeződtek, aki ott állt közvetlenül mellette az útszélen.

A ló is állt és a feje arra az oldalra kókadt, ahol a legény volt.

Egy pillanatig halálos, néma csend vette őket körül, egyikük sem mozdult meg.

Aztán megszólalt a szánon ülő férfi:

- Te vagy az, Even?

A legény nem válaszolt.

- Hát nem te vagy az, Even?

- De igen.

Ezt mintegy habozva mondta; a hangja valahonnan nagyon mélyről jött.

- Merre felé tartasz? Északnak vagy délnek?

- Délnek.

A szánon ülő férfi megmozdult.

- Ugye fel akarsz ülni?

- Hát igen.

Hátulról ült fel a szalmára. Egy kissé izegtek-mozogtak, fészkelődtek mind a ketten, mielőtt elhelyezkedtek volna, aztán a férfi meghúzta a gyeplőszárakat és a ló ismét elindult.

Hosszú idő telt el. Egyikük sem szólt egy árva szót sem. Majd az elöl ülő hátrafelé fordította a fejét és azt mondta a legénynek:

- Nagyon kellemes és szép az ilyen holdvilágos éjszaka. Annyira megijedtem, amikor megláttalak. Olyan sápadt voltál, mint valami halott.

Így oldalt fordítva tartotta egy darabig a fejét, mintha válaszra várt volna. De nem jött felelet. Félig-meddig csodálkozva nézett ismét maga elé.

Egyikük sem szólt többé. Halálos, nagy csend vette őket körül, mialatt lassan kocogtak előre a hosszú, lapályos síkságon, felváltva majd holdfényben, majd meg árnyékban.

*

A hold mindjobban nyugat felé hajolt. A tanyák ablakain kiáradó fények lassankint elhalványodtak, végül egészen kialudtak; furcsa, csodálatos sivárság támadt utánuk.

Csak az egyik tanya odafenn a domb tetején, ahol a kis mellékút kapaszkodott felfelé, nézett le még nyugodt, fehér szemével a völgybe olyan egyformán, minden rebbenés nélkül.

Ez a fény abból a lámpából áradt, amely hosszú acéldróton függött le a szoba mennyezetéről, de olyan gyenge világosságot adott, hogy minden sarokból előkandikált a sötétség. A legerősebben arra a nehéz, fehérre súrolt faasztalra világított, amely közvetlenül alatta állt, és annak a nagy faliórának fehér számlapjára, amely éppen vele szemben lógott. A szobában nem volt tűz; a szabad tűzhely parazsa régen kialudt, már az ellenző is oda volt téve a hamukupac elé. De a nagy cserépkályhából kellemes, langyos meleg sugárzott.

Az asztal egyik végén fehér kelengyevászon feküdt, amellett kétoldalt, egymással szemben két nő ült és varrt.

Az egyik öreg volt, kissé kövér és rövid derekú, széles arcú és határozott, arányos vonású. Rézszárú, vastag szemüvegje, amelyet mindkét oldalt zsinórral toldott meg, hogy kendője fölött körülérjen a kupáján és így mintegy jobban megrögzítse, annyira előre csúszott az orrán, hogy néha-néha fel kellett emelnie a fejét, hogy keresztül láthasson a szemüvegen; ilyenkor egy nyugodt, kék szempár mutatkozott.

A másik nő fiatal volt, de magas és telt; formáit némi túlérettség jellemezte. Durvametszésű arca azokkal a csodálatosan határozott, jéghideg, kék szemeivel, széles, erős szája, nagy melle, amely majdnem túlságosan is nagy volt keskeny felsőtestéhez, mind leányos érettségéről tanúskodott. A haja világos és borzas volt, ő maga mégsem annyira szőkének tetszett; a nyakánál valamivel sötétebb pehelyzet kezdődött, ez mint valami halvány árnyék vonult végig az egész arcán és a karjain is kiütközött derékujja alatt, de itt már szinte szőrös volt, le egészen a barna, erős kis kezéig, amely kissé bizonytalanul dolgozott a varráson.

Csend volt körülöttük a szobában, egyikük sem beszélt. A nagy falióra egyenletesen, szabályosan tiktakolt, mialatt a percmutató alul a számlapon, mint valami vékony árnyék kúszott folyton odább; a durva vászon olykor-olykor éles, sercegő hangot adott, amikor megkarcolták tűvel, hogy jobban be lehessen tűrni.

Az öregasszony szemüvege fölött néha-néha odanézett a leányra; úgy látszott, mintha kedve lett volna beszélgetni, de ismét lehajtotta a fejét, amikor tekintete nem találkozott a leányéval.

Az óra tiktakolt, a tűk karcoltak.

Végre így szólt az öregasszony, anélkül, hogy felnézett volna:

- Ma olyan csendes vagy, annyira elgondolkozol, Karine.

Nem kapott választ.

- Hát bizony nem is igen kellemes ám, ha az embernek furcsa gondolatai támadnak, amikor a menyasszonyi kelengyéjét varrja. Jól emlékszem rá, hogy annakidején magam is úgy voltam, mint most te.

Karine még mélyebben horgasztotta le fejét a varrása fölé, úgyhogy az öregasszony csak a legfelső részét látta a homlokának, amely egészen a haja tövéig elpirult. Az öregasszony tovább beszélt: - Nem rossz dolog új életet kezdeni; majd meglátod, milyen jó sorunk lesz; mi ketten egészen biztosan jól kijövünk egymással, és te nem is kaphatnál kedvesebb, aranyosabb embert; Niels olyan közvetlen, jóravaló, áldottlelkű teremtés.

Karine nem szólt semmit. Most rövid szünet következett, majd így folytatta az öregasszony:

- És ti is szépen kijöttök majd egymással; tavaszra Nielsé lesz a tanya.

Ismét csend lett egy darabig.

- Mit gondolsz, hová ment ma este Even? - karattyolt tovább az öreg. Karine hirtelen az ajtó felé fordította a fejét, de csak futó pillantást vetett rá, aztán éppen olyan gyorsan megint a varrása fölé hajolt.

- Igen, ez az Even. Benne valahogy egészen más lelkűiét van, mint Nielsben. Senki sem gondolná, hogy ezek testvérek... Te, Karine!

Némi bizalmasság jutott kifejezésre az öregasszony hangjában. Most nézett fel először Karine, és az öreg meghökkent kissé a leány távoli, elgondolkozó tekintetének láttára.

- Tessék!

- Azt mesélik széltében-hosszában, hogy Even az ősszel sokszor volt odaát nálatok. Hallottál te erről valamit?

- Nem.

- Bizonyosan abban sántikál, hogy elveszi a nővéredet. Hiszen azé lesz a tanyátok. Mit gondolsz, hozzámegy Evenhez?

Karine mereven nézett maga elé és nem válaszolt.

- Nem hallottad, mit kérdeztem tőled?

- De igen, ha az apám beleegyezik.

Karine ismét a varrása fölé hajolt. Az öregasszony ránézett egy darabig, aztán rosszallóan biggyesztette előre az alsó ajakát és ő is a munkája fölé hajolt.

Hosszú hallgatás után ismét megszólalt:

- Niels sokáig van oda a városba. Most már itthon kellene lennie. Talán még éjfél előtt meg is érkezik.

Semmi válasz. Kisvártatva:

- Meglátod, elfelejtette, hogy három nap múlva lesz az esküvője.

Majd valamivel később:

- Ó, nem, dehogy is felejtette el, hanem ez a Niels olyan bárgyúforma, hóbortos alak, nem akarja elismerni, hogy sürgős a hazajövetele. Magától bizonyosan arra sem mert volna vállalkozni, hogy megkérje a kezedet, ha apád ide nem jött volna és én nem segítek neki.

Egy idő múlva:

- De majd nem lesz tovább olyan hebehurgya, ha összekerültök, meglátod.

Aztán ismét csend lett. A vászon sercegett, az óra tiktakolt, a percmutató, mint valami árnyék lopakodott körbe a fehér zománclapon.

Hirtelen megálltak egy pillanatra Karine ujjai, a fejét nem mozdította, hanem úgy látszott, mintha a szemeivel hallgatózott volna. Aztán az ujjai ismét gyorsabban dolgoztak egy pillanatig, majd a szemei megint hallgatóztak. Az ajkait összeszorította, a feje mélyebbre hajolt, az ujjai görcsösen dolgoztak.

Kisvártatva az öregasszony felemelte a fejét, fejkendőjét a füle mögé tolta és hallgatózott. Most egészen tisztán ki lehetett venni, hogy gyors, egyenetlen lépések nyikorognak odakünn közvetlenül az ablak alatt.

- Ez Even, - mondta az öregasszony.

A lépések lassúbbodtak, a folyosóajtónál teljesen elnémultak, majd ismét felhangzottak a folyosón.

A kilincs halkan, óvatosan lenyomódott.

Mind a két nő az ajtó felé nézett, amely majdnem teljes sötétségben volt.

Karine tekintetének egy arc alsó részét sikerült csak elfognia. Even szinte összegörnyedt és a földre sütötte a szemét, amikor belépett a szobába.