Horn György

AZ EBIHALAK PÁRTJÁN
Az alternatív pedagógia útjain

Életútinterjú
– részlet –

Készítette
Nádori Gergely

TÉNYEK ÉS TANÚK

© Horn György, 2024
© Nádori Gergely, 2024

Lizának

„Egy gyerek önmagában nem valami tökéletlen lény, nem félig kész felnőtt, hanem önállósággal rendelkező egyén. Egy ebihal elégséges önmagának, s működése éppen olyan tökéletes, mint a békáé; nem tökéletlen, nem elégtelenül működő béka tehát…! Ha a gyermek önálló lény, teljes, létező saját élettel, sajátos szükségletekkel rendelkező valaki, akkor ebből arra következtethetünk, hogy a nevelés – a gyermek szempontjából – nem az életre való felkészítés, hanem maga az élet.”

Edouard Claparède

ELŐSZÓ

„Azok voltak a legjobb idők; azok voltak a legrosszabb idők. A bölcsesség kora volt az; meg a bolondság kora. A hit korszaka; a hitetlenség korszaka. A Világosság ideje; a Sötétség ideje. A remény tavasza; a kétségbeesés tele. Előttünk volt még minden; nem volt már előttünk semmi.” Így kezdi Dickens a francia forradalom idején játszódó Két város regényét‍¹ – a leírás, ha szerencsére kevesebb guillotine-nal, de igaz lehet a magyar rendszerváltás idejére is. Az 1985 és 1995 közötti évtized különleges helyzeteket teremtett a társadalom szinte minden területén a spontán privatizációtól a tömeges munkanélküliségen át a szabad sajtó megjelenéséig. Meghatározó volt ez az időszak az oktatásban is, aminek nagy átalakulása a szabad iskolaválasztás sokak által ma is kárhoztatott bevezetésével indult, a következő lépés pedig az iskolaalapítás szabadsága volt. Ekkor indul el az Alternatív Közgazdasági Gimnázium, és valószínűleg sem előtte, sem utána nem lehetett volna egy ilyen iskolát létrehozni. Felépítésével, alapelveivel ez az iskola a rendszerváltás idejének szülötte, amely a mai napig megjeleníti annak az időszaknak az idealizmusát és elszántságát. Az AKG sok szempontból egyedülálló iskola: az önigazgatás, a hálózatos működés, a személyközpontúság együtt nem nagyon található meg máshol. Különleges amiatt is, hogy alternatív iskolaként elitképzést folytat – az első évfolyam diákjai lassan harminc éve érettségiztek, többen lettek közülük a gazdasági és a kulturális élet jelentős szereplői.

Az AKG Horn György iskolája, az alapítástól a mai napig ő a pedagógiai vezetője. Ez az életútinterjú egyfajta pedagógiai Bildungsromanként is olvasható, a kezdeti ösztönös, valamint örökölt pedagógiai tudástól a hagyományos megoldások tagadásán át az átgondolt, kiérlelt pedagógiai elvekig. Az ötvenéves szakmai útban egy vezérelv végig világosan látható: „Iskolát akartam csinálni, nem pedagógiát.” A beszélgetés során az elvektől mindig az egyedi esetek, megvalósítások, sőt az egyes gyerekek történetei felé kanyarodtunk el, a pedagógia felől az iskolához. Minden más, a család történései, az országos oktatáspolitika csak háttér a fő történethez, az iskolacsináláshoz.

Beszélgetéseink során Horn György többször visszatért arra, hogy szerinte az ő története érdektelen, semmi különös nincsen benne. Beszélgetőtársként nekem nem ez volt az érzésem, és meggyőződésem, hogy az olvasónak sem lesz az. Végül is a mitológiák kultúrhéroszai – harcosok, törvényadók és feltalálók – között nem véletlenül vannak ott a tanítók is, akik nélkül a civilizáció nem is létezhetne.

2024. október 13.

Nádori Gergely

1.
AMIÓTA AZ ESZEMET TUDOM, MINDIG ISKOLÁT AKARTAM CSINÁLNI

Mi az első emléked az iskoláról? Emlékszel-e például az első napodra az iskolában?

Nem. Ha belegondolok, az iskolára mint helyre csak mint játszótérre, udvarra, rohangálásra, kiabálásra, ilyesmire emlékszem.

Azt se tudod, hogy ki volt az elsős tanító nénid?

Nem, nem emlékszem.

Más iskolás emléked nincs ebből az időszakból?

Arra emlékszem, hogy kezelésre jártam. Ülök egy szobában, nem tudom, hány éves vagyok, Hartai Jutka néninél, és ott egy hétfejű sárkánynak mind a hét fejét le kell vágnom. Dadogtam, meg nem tudom, miket csináltam még, de ezek szerint hét különböző rettenetes dolgot csináltam. Kiderült, hogy azért kellett pszichológushoz vinniük a szüleimnek, mert balkezes vagyok, amit az iskolában megpróbáltak átnevelni. Lekötötték a kezemet, hogy ne bal kézzel írjak, mert az rossz. De tényleg elképesztő, hogy én miért nem emlékszem semmire az iskolából. Majdnem biztos – akkor ezt nem tudtam –, hogy szociálisan retardált, enyhén Asperger-kóros gyerek lehettem. Valószínűleg ezért van, hogy énrám az események másképp hatottak, minden változás megzavart és rögzült, egyébként egyszerűen kívül maradtam a dolgokon. De eddig arra nem is gondoltam, hogy tényleg nincsenek korai emlékeim – tanítási órára legkorábban a gimnáziumból emlékszem. Tehát kifejezetten az órára, vagyis hogy zajlik ott valami.

És ha nem iskola, akkor mi az első emléked?

Egy repülőn ülök, és Gábor, az öcsém, aki akkor volt másfél éves, hányózacskóval járkál föl-alá, és kiabálnak vele, hogy azonnal üljön le, én meg rettegtem. Merthogy anyámékat repülővel hozták föl Pestre velünk együtt, akkor már hárman voltunk, és Peti, a másik öcsém csecsemő volt, Gábor másfél éves, én meg öt és fél voltam. Talán életem legelső emléke ez a jelenet. Illetve előtte van még valami, hogy mennek az orosz tankok, és anyám sikoltozva kiabál és rángat be.

Akkor nézzük meg, hogyan jutottatok el addig a repülőig.

Apám, anyám történelem–polgazd szakos tanár volt. Mind a ketten egy egyetemre jártak, ott jöttek össze az egyetemen, sőt én ott is születtem.

Anyám, Csák Erzsébet, egy orvos lánya, a felvidéki kisbirtokos-kisnemes Csák családból származott. Nagyapám az első világháborúban hadifogságba került, ott feleségül vett egy orosz tanítónőt, született egy gyereke is 1921-ben. Rá egy évre mindhárman hazajöttek. Aztán a nagypapa mint Szovjet-Oroszországból hazajött volt hadifogoly megbízhatatlannak minősült. Nem kapott állást, helyettes orvosként ment faluról kisvárosra, kisvárosról falura. Az orosz nő itt hagyta, ennek köszönhetjük, hogy az édesanyánk és hát mi is megszülettünk. (Megjegyzem, a 2000-es években megismertük a féltestvére orosz unokáit, építészmérnökök Szentpéterváron.)

Édesanyám 1930-ban született egy Sopron melletti kis faluban, Bőben; két évvel később pedig Bandi öccse, aki felnőttként ugyanúgy orvos lett, mint az apja, és Dunaújvárosban volt kórházigazgató.

Az apám, Horn Miklós felvidéki asszimilálódott zsidó birtokoscsaládból való. Tulajdonosok voltak, nem bérlőként gazdálkodtak. A dédapám, Horn Jakab a Felvidéken élt, Léva mellett egy kis faluban, Barsendréden. Vármegyei biztos is volt, afféle helyi notabilitás. A nagyapám, Horn Bertalan már végzett mérnökként nagyvilági életet élt Berlinben. Amikor meghalt az édesapja, visszament Barsendrédre, ott vette feleségül nagyanyámat, Ipper Ernesztinát. Az apám egyéves volt, amikor a nagyapám meghalt. Akkor nagyanyám összecsomagolt, eladta a birtokot, vett rajta Pesten egy házat, itt élte az életét. Harmincegy évesen lett özvegy.

A vészkorszakot hogyan úszták meg, vagy ki úszta meg?

Nagyanyámék a Katona József utcában laktak, a házuk csillagos ház lett, odaköltöztettek hozzájuk zsidó családokat. Ők a pesti zsidóságnak ahhoz a részéhez tartoznak, akik itt valahogy életben maradtak. Éheztek, meg negyvenen laktak a lakásukban, de túlélték. Többek között Teller Ede szülei is az egyik szobában húzták meg magukat ebben az időben, aztán a felszabaduláskor a Teller megjelent, és azonnal el is vitte a szüleit onnan.

Az apám két évvel idősebb bátyjának, Emilnek, aki történész muzeológus lett, érdekes élete volt. Még a negyvenes években a nép ellenségének bizonyult, nem tanulhatott tovább, úgyhogy villanyszerelőként ügyeskedett egy darabig. A családi történet szerint úgy lett belőle muzeológus, hogy a brüsszeli világkiállításra mint villanyszerelő valami matyóhímzéses villanydekorációkat csinált, így jött össze kiállítókkal, történészekkel, belőle is muzeológus lett, aztán később végezte el az egyetemet. Mire én megismertem, addigra ő már egy viszonylag ismert, 20. századdal foglalkozó muzeológus és történész volt, remek kiállításokat csinált. Ő rendezte az auschwitzi magyar holokausztkiállítást a hetvenes évek végén, aztán a budapestit ’94-ben Rajk Lászlóval közösen, és a Sztálin–Rákosit a Várban.

Van egy családi történet, amikor Emil teremőri állást szerzett a nagymamámnak a párttörténeti múzeumban. A nagymamám elsősorban úrinő volt, a tulajdonát elvették, így aztán mindenféle munkát elvállalt, hogy megéljen. Leginkább magántanárként adott német- és zongoraórákat (amiben nekem is volt elég sokszor részem, velem németül beszélt, úgyhogy a szókincsem az óvodás korhoz kötődik elsősorban). Volt zöldséges is – mindennel próbálkozott. Aztán valamikor a hatvanas évek végén csináltak egy múzeumot a Visegrádi utcában, ott, ahol a kommunista párt székelt egy darabig.‍² A nagybátyám, hogy legyen valami fizetése az anyjának, berakta oda teremőrnek. Nem volt dolga, nem ment oda senki, csak osztályok jártak, akikre vigyáztak a tanárok, tehát nem volt nagyon bonyolult feladat. Mígnem egyszer egy svéd újságíró odakeveredett, és a nagymamám, aki egy poliglott úrinő volt, beszédbe elegyedett vele. Bár svédül nem tudott, de a svéd biztos tudott valamilyen közös nyelven, angolul, németül, franciául. És akkor a nagymamám végigvezette a fényképeken, és tekintettel arra, hogy egyiket-másikat ismerte még, bemutatta őket, de nem volt kifejezetten jó véleménye a kommunistákról. A Szamuelyt levérgőzösözte, a Pogány népbiztosra azt mondta, hogy egy rohadék iszákos lump. Ez a svéd újságírónak nagyon tetszett, örömmel meg is írta, milyen érdekes, mekkora nagy szabadság van itt Magyarországon, hogy ilyen a vezetés a múzeumban. Ezután a nagymamámat eltávolították ebből a bizalmi állásból, maradtak a németórák.

Aztán a szüleid mindketten tanítani kezdtek.

Az anyám és az apám, gyakorlatilag a mi egész családunk élete az iskoláról szólt. Bár az apám nem is akart eredetileg tanár lenni, ő tehetséges történész volt. Hogy miért lett mégis tanár? Jó lett volna, ha ezt egyszer megkérdezem tőle. Eötvös-kollégista volt, és alapvetően a történelem érdekelte. Mindketten a ELTE-re jártak, történelemtanárnak tanultak. Akkor jött létre a Marx Károly Közgazdaságtudományi Egyetem, ott felvették a gazdasági, politikai gazdaságtan tárgyakat, így végeztek történelem–politikai gazdaságtan szakos tanárokként. Furcsa családi tradíció, hogy húsz évvel később én jártam az első olyan évfolyamra a Közgázon, ahol nem tanár szakra, hanem közgazdásznak felvételiztünk. Kísérleti jelleggel nem szakra, hanem a közgazdasági egyetemre kellett jelentkezni, az első év alapozó év volt, utána lehetett szakosodni. Én közgazdász tanári szakra mentem. Huszonhét évvel később az én nagyfiam volt az első, aki a közgazdasági egyetemen ismét közgazdász tanári szakra felvételizett. Ez egy háromgenerációs történet.

Apád tehát tehetséges történész volt, mégis tanár lett.

Nem tudom, hogy miért. Az anyám vidéki lányként nékoszos‍³ volt, az apám meg Eötvös-kollégista, és összehozta őket a közös forradalmi lendület. Az életem legelső hónapjait Litván Györgyék lakásában töltöttem. Ők jóban voltak a szüleimmel, és oda hoztak engem haza a kórházból, albérletben, vagy hogy is laktak ott, milyen alapon, azt nem tudom. Onnan költöztünk ki Monorra. Ez egy kötött pályás rendszer volt – amikor végeztek, először kötelező jelleggel valahova nagyon messze akarták helyezni őket tanítani, aztán nagy nehezen elérték, hogy Monorra kerültünk, ami azt jelentette, hogy Budapest vonattávolságra maradt. A monori gimnáziumban tanítottak. Két és fél, hároméves lehettem, amikor áthelyezték őket Szombathelyre. Az ötvenes évek jó részét ott éltük, az öcséim is ott születtek, ott érte a családot ’56 is, ami azt jelentette, hogy az apám ’56-ban Szombathelyen vállalt aktív szerepet.

Kikre emlékszel még a baráti társaságukból?

Litván György, Angyal István, Loránd Ferenc – nagyjából azonos időben voltak egyetemisták, történelem szakosok. Van is egy képem valahol róluk, olyan jókedvűen mennek, három nő, három férfi, Litván meg az anyám, és a Litván felesége, aki szintén történész lett, meg a Loránd Feri és az akkori felesége. Később Ferivel az apámtól teljesen függetlenül jóban lettem.

Apám ’56 februárjában Pesten volt a Petőfi Kör alakulásakor (később ez mentette meg), majd nagy lelkesen hazament, és megalakította a Vasvári Kört Szombathelyen. Ő tehát huszonhat évesen, gyerekekkel (Gábor ’55-ben született, és a harmadik, Péter úton volt) lett a szombathelyi sajnálatos eseményeknek, ahogy ezt hívták, egyik fő szervezője.

Tulajdonképpen ennek köszönhető, hogy mi nem maradtunk Szombathelyen. Az apámnak az volt a pechje – aztán végül kiderült, hogy a szerencséje –, hogy az oroszok visszafelé szállták meg Magyarországot november 4-én. Átgörgött az egész sereg Magyarországon, és a határról visszafelé mentek, ami kézenfekvőnek is tűnik. Ezért Szombathely az első városok egyike volt, ahol orosz városparancsnokságot állítottak fel, úgyhogy oda gyorsan visszamentek a rákosista vezetők. Apámat azonnal letartóztatták, és vitték kivégezni, ez volt ugye a pechje – de a szerencséje is, merthogy az orosz városparancsnoknak nem volt ilyen utasítása, ezért nem engedélyezte, hogy kivégzések legyenek. Úgyhogy az apámat kiengedték, majd később, ’57 februárjában, már Budapesten tartóztatták le. Nekem sokáig zavaros volt, hogy is volt itt a sorrend, de aztán hozzám is eljutottak a családban az apám úgynevezett emlékiratai, amiből az derült ki, hogy őt ’56. november 4-e, tehát a megszállás után elvitték kivégezni, egy vagy két hét után néhányszor megverték, de aztán hazaengedték, és februárban, Peti születése után együtt mentünk fel Budapestre albérletbe, aztán innen vitték el a börtönbe. Tehát nem a három gyerek meg anyu lakott abban a kétszer három méterben, ahogy nekem ez megvolt, hanem a három gyerek és anyu-apu lakott a kétszer három méterben. És aztán az apám cetlikre, vécépapírra írt ceruzával üzeneteket meg szövegeket, amit ma már nem lehet elolvasni, semmi nem látható belőlük. A perét is Pesten tartották, tehát ő úgy lett fővádlott Szombathelyen, hogy azt a pert nem a helyi kiskirályok rendezték. Ebből következően az ő pere előbb volt, mint az összes ilyen nagy történet, és Nagy Imréék kivégzése után fél évvel, ’59 elején szabadult is. A perében igaz és hamis állítások is elhangzottak; kiderült, hogy amikkel vádolták, azokat ő nem tehette. Szombathely a határ mellett van, úgyhogy mindenki más ebből a baráti körből átugrott a túloldalra, az ő legjobb barátja, Béri János is, akinek a felesége, Kristóf Ágota – a későbbi híres író – akkor volt tizennyolc éves. Sokszor voltak nálunk együtt, hívtak, hogy menjünk velük, de az anyám a kilencedik hónapban volt, és ott voltunk mi a másfél éves öcsémmel – én akkor ötéves voltam –, így maradtunk.

Később szóba került otthon az ’56-os történet?

Soha. Így működött a családunk, nem beszéltük ki a dolgokat. Szerintem apámnak meg anyámnak is a korábbi élményeiből fakadó attitűdje volt az elhallgatás. Az apám zsidó, az egész családja, már a nagyapja is asszimilálódott zsidó volt. Sem apám, sem nagyapám sem volt vallásos, az apám már a hagyományt sem tartotta. Olyan erős volt ez az asszimilációs igény, hogy a családból minden olyan elemet, ami erősítette ezt a kilógást a társadalomból, egyszerűen eltagadtak, tehát nálunk soha elő se került, hogy mi zsidók lehetnénk. Az anyám pedig felvidéki nemesi származékként egy katolikus zárdában nevelkedett: az apja gyanús előélete miatt állandóan költözködtek, és hogy ne kelljen mindig ide-oda magukkal vinniük az anyámat, elhelyezték őt egy zárdában – erről se tudtunk semmit.

Arról se beszéltünk soha, hogy akit mi a nagymamánknak tartottunk, az valójában anyánk mostohaanyja volt. Ugyanez vonatkozott ’56-ra is. Ez a „nicht for dem Kind” nagyon működött nálunk. Semmi ilyesmiről nem beszéltünk. Az elhallgatás családi tradíció volt. Persze a tudatlanságomra nyilván rájátszott még a zártságom is, ez a burok, ami engem körülvesz egész életemben, szóval nem is voltam eléggé nyitott ezekre a dolgokra.

Bár speciel arra emlékszem, amikor – teljesen véletlenül – megtudtam ’56 családi vonatkozásait. Akkor már egyetemista voltam. A Közgázon a könyvtárban létezett egy zárolt rész, ahova nem lehetett bemenni, de ezt én nem tudtam. Még elsősként egyszer beléptem egy ajtón – a könyvtár felé menet, a félemeletnél, nem tudom pontosan felidézni, hogy hogyan, mert nem akadályozott meg senki. Nézegettem a könyveket, és mit tesz isten, ott voltak a Kádár-féle Fehér könyvek – nem volt ráírva, hogy ezek a Fehér könyvek, hanem csak fehér könyvek voltak. Minden megyének volt egy ilyen,‍⁴ és én pont a Vas megyeit vettem le, és pont ahol kinyitottam, ott volt az apámnak egy Lombroso-típusú börtönképe. Elolvastam, hogy ő a Vas megyei elsőrendű vádlott, és amikor hazamentem, nagyon számonkértem, hogy miért nem tudtam erről semmit. Erre a szüleim, ha jól emlékszem, azt mondták, hogy azt mi sose mondtuk itthon, hogy ellenforradalom volt. Hát, mondom, de azt se mondtátok, hogy forradalom.

Igen, ez a zártság fontos lehetett, a családból mindig úgy kellett kihúzni a fontos történeteket. Azt hiszem, az egész életemet ez a buborék jellemzi. Mindent, ami velem és körülöttem történt, azt egy üvegfalon vagy ködön át érzékeltem.

Mondok még egy történetet, azért, hogy lásd… volt nekem egy unokatestvérem, az Ipper Pista, később a Nemzeti Bankban lett valami főmufti, Ipper Pál‍⁵ fia. Soha egyetlenegyszer nem beszéltünk vele – tudtuk, hogy a nagymamát úgy hívják, hogy Ipper Ernesztin, és tudtuk, hogy van az Ipper Pista, akivel én soha életemben nem találkoztam, kivéve az egyetemen. Ott is úgy derítettük ki, hogy mi rokonok vagyunk, méghozzá rendes unokatestvérek, hogy a nagymamája, az Eta néni, rendszeresen ott volt nálunk. És ha az Ipper Pál szerepelt a tévében, én arra sosem voltam büszke. Pedig hát miért ne lehettem volna – ott a nagybátyám. De nem! Azt se tudtam, hogy valami közöm van hozzá. Nem tudom, érted-e, ez valahogy nálunk nem létezett. Nem tudom, miért nem. Pedig tényleg tudtam, hogy nagymamám neve Ipper Ernesztin, és ott beszél a tévében az Ipper Pál. És nem kérdeztem meg, hogy rokon-e. Nem kérdeztem meg. De miért nem kérdeztem meg…?

Van még egy történet, ami ennél sokkal érdekesebb. Már mondtam, hogy akit mi a nagymamánknak tartottunk, az valójában a mostohaanyja volt az anyámnak. Na most ő nem beszélt a nagyanyánkkal. Mi arról semmit nem tudtunk, hogy miért van ez így. Volt egy Csák nagyapánk, egy Csák nagyanyánk, sőt egy dédanyánk is akkor még. És csak jóval később tudtam vagy tudtuk meg, hogy a nagyanyánk nem a nagyanyánk. Hanem a mi igazi anyai nagyanyánk, Hegedűs Mária ’44-ben meghalt rákban. Anyám akkor tizennégy volt, és akkor ezzel a nővel, akinek egyébként még valami nyilas kötődése is volt, nem beszélt többet. Azt kellett volna megnézni a családtörténetben, a Hegedűs családot, a nagymamám családját. Pest környéki kisiparosvilág lehetett – hogy az milyen lehetett, arról semmit se tudok. De erről se volt szó otthon soha. Tehát nekünk a nagyanyánk az a nagyanyánk volt. És felnőtt voltam már, amikor kiderült, hogy ő nem az édesanyja az anyánknak. Iszonyú titkolózó környezetben nőhettem fel.

No jó, apád ellenforradalmár, de a család megmaradt baloldali gondolkodásúnak, nem?

Igen, az apám a hatvanas évek elején belépett az MSZMP-be. Voltaképpen – mint volt MDP-tag – visszalépett. Őt valamikor ’59-ben engedték ki a börtönből. Ez egy ilyen fura pont volt, és ha nem ismerném az apámat, meg a környezetem nem ismerné, akkor felmerülhetne, hogy aláírt, és ezért engedték ki. Dehát mindenki ismerte az apámat – ő valami olyan naiv fafejűséggel bámult a világban mindenre, hogy vele ez egyszerűen nem történhetett meg. Pedig hát érthető lett volna, ott volt a két kisfia, a háromhetes csecsemője, mindent meg lehetett volna magyarázni, de nem. Aztán úgy ítélte meg, hogy az egész egy justizmord, tehát nem rendszerelem, hanem ami vele történt, abban azok a hibásak, akik csinálták, nem a rendszer. Gergely Kati néni, az ügyvédje, a helyére tette a dolgokat, és így az apámat felmentették. Jóború Magda, aki oktatási miniszterhelyettes volt,‍⁶ elment tanúskodni mellette. Az például érdekes, hogy bár nem volt szó soha ’56-ról a családban – semmilyen vonatkozásban nem beszéltünk róla –, de Gergely Kati nénire emlékszem, mint aki jön és hozza a csokis nápolyit, azóta is a kedvencem a csokis parány. Ő volt egyébként az ország első női ügyvédje,‍⁷ még a húszas években született, és mindig azt mondta, hogy az anyád a hős, nem az apád, és én nem tudtam, hogy miről van szó. De tényleg, igen – az anyám a hős. 1960-ban megszületett Ági húgom, és mint négygyerekes család kaptunk egy lakást a Lágymányosi lakótelepen. Úgy szólt a szabály, hogy a négy és több gyerekeseknek jár lakás.

Nagy váltás volt a költözés?

Hát nyilván, az a két szoba nagy megváltás volt. Két szoba, előszoba, fürdőszoba, konyha. Gyakorlatilag egy kompakt kétszemélyes lakás volt, ahol mi laktunk hatan. Én szerettem azt a lakást nagyon, nyilván mert – ugye nyolcéves voltam, amikor odaköltöztünk – előtte egy pár négyzetméteres albérletben laktunk, aztán pedig Újpesten, pont szemben a temetővel, ez a klasszikus földszintes ház, ahol a tulajdonos lakik az utcafronton, hátul pedig U alakban szoba-konyha, szoba-konyha, szoba-konyha, hátul vannak a mellékhelyiségek, fáskamra, középen a vízcsap. Egy ilyenben laktunk – annyira vizes volt, hogy a Pétert például heti bölcsődébe vitték, mert tébécés lett.

A Lágymányosi lakótelepen nagycsaládosok, tehát négy- meg több gyerekesek kaptak lakást, meg a középbeosztású apparátus tagjai. Ez egy téglaépítésű lakótelep, voltak benne nagyobb lakások is.‍⁸ A legjobb barátom Várkonyi Péter volt ötödikes korunktól kezdve, ők akkor költöztek oda. Az apja diplomataként dolgozott, Egyiptomból jöttek haza, itt kaptak lakást, aztán később külügyminiszter lett – tehát amikor én középiskolás voltam, akkor ő már nagymenő volt.‍⁹ A mellettük levő házban pedig a Kádárnak valami ismerőse lakott, úgyhogy volt ott a Kádár a szomszéd házban, a hatodikon látogatóban. Ott nagy lakások voltak.

Az is érdekes egyébként, hogy eredetileg mi négygyerekes családként ott kaptunk lakást, fönn a hatodikon. Ennek két olvasata volt a családban, az egyik, hogy akik a hatodikon laktak, a rohadékok, azt megszerezték, pedig eredetileg nekünk adtak ott egy négyszobás lakást – tényleg nekünk adták, abban mind a két legenda egybeesik –, a másik viszont, és szerintem ez a valószínűbb, hogy az anyám később is mindig attól rettegett, hogy valaki kiesik az ablakon, és inkább elcserélte azt a hatodik emeleti nagy lakást a földszinti kétszobásra, csak azért, hogy ne kelljen rettegnie. Ugye fönt az jó volt, hogy keskenyebb volt a lakás, csak hosszabb, kétoldalt hosszú terasszal. Ott lehetett például kisbiciklizni meg focizni – a gyerekeikkel jóban voltunk egyébként, nem gondoltuk mi azt, hogy ők ellenségek lennének.

Rossz gyerek voltál az iskolában?

Nem jó szó ez, hogy rossz gyerek – követtem a rossz gyerekeket, ez talán a pontosabb. Én követő voltam, nem voltak saját akcióim. Ez is abból fakadt, hogy egyrészt kötelességtudó vagyok, tehát a feladatot meg kell csinálni. Másrészt meg rohadtul utálom a tekintélyt, és ez mindig minden közösségben a periférián lévők felé sodort. Tehát például a Várkonyi gyerekkel úgy lettem jó barátságban, hogy amikor odakerült ötödikbe, meg akarták verni az én barátaim, én meg nem engedtem, úgyhogy ettől kezdve ő szoros kapcsolatba került velem. Nagyon szerettem vele lenni, mert mindig jó kajái voltak, és nem volt náluk zsúfoltság. De még olyan szinten is jóban voltunk, hogy strandpapucsban jártam októberben, mert még nem volt idő cipőt venni, meg pénzünk se volt, és akkor kaptam cipőt az anyukájától.

Milyen volt a gyerekvilág ott a lakótelepen?

Az iskola hivatalos úttörőélete mellett ott voltak a lakótelepi gengek. Ott tanultam meg lopni, cigarettázni, kártyázni. De azért megint csak azt mondom, hogy én nem voltam igazán része ennek. A Lágymányosi lakótelep úgy néz ki, hogy körben ház, középen tér van. A mellettünk lévő háztömbben volt játszótér, az épült először, a másodiknak a miénk, és utána a harmadik. Az elsőben már ott laktak, amikor mi beköltöztünk, és itt alakult egy gyerekbagázs, de ez egy vertikális csapat volt, ötödikestől akár szakmunkásképzősig mindenféle gyerek volt benne. Itt nálunk ez nem tudott létrejönni, mert az udvar közepére építették a bölcsődét. A harmadik később épült, itt meg mindenféle jól felszerelt játékok voltak. Akik itt, a másodikban laktunk, nekünk nem volt ilyen identitásunk, mert nálunk középen volt a bölcsőde. Ezért akik hátul laktak a Hamzsabégi úton, azok az egyikhez csatlakoztak, akik a Baranyai úton, értelemszerűen, hiszen itt volt a játszótér bejárata, azok meg a másikhoz, és ezek ellenségek lettek. De ők is, meg mi is kívülállók voltunk egyébként a csapatban, mert ugye ez egy másik tömb, és nekünk az volt a dolgunk, hogy innen átmenjünk, és mindenféle kalamajkát csináljunk. Voltak ilyen feladataink. Ott tanultam meg zsugázni, tehát ultizni, huszonegyezni, makaózni, pénzbe – persze nem nyertem. A fedezetét úgy szereztük meg, hogy apámnak volt egy szokása, a szekrény tetején volt egy doboz, amibe a zsebéből, mikor levetkőzött, mindig belerakta az aprópénzt. Akkor az ötforintos volt a legnagyobb fémpénz, szerintem már kétforintosokat se tett bele, mert az már egy mozijegy volt. Arra én rájártam, azzal lehetett snúrozni, kártyázni. Aztán évekkel később, már felnőttek voltunk, kiderült, hogy Gábor is, meg Péter is rájárt, szerintem az apánk gyanította, hogy ez így van, így zajlott az apanázs. Szóval kisgyerekként a mi dolgunk volt, hogy átmenjünk a másik csapathoz, amikor snúroztak a nagyok, és bekenték a lábunkat ragasztóval, mert a snúrban félrerakják a pénzt, hogy a végén majd elvigye, aki nyer, és akkor oda kellett menni, ráállni, hogy a talpadra ráragadjon a tíz-húsz filléres, aztán elosonni. Ha észrevették, akkor viszont iszonyatosan kellett futni. De én nem voltam igazán tagja a galerinek. Egyrészt mivel középiskolába kerülve egyszer csak úri gyerek lettem, és kitaszított volna ez a világ engem magából, hiszen gimnázista, az már nem játszott. Ez a nagycsaládos társaság volt elsősorban, a napközisek, innen is kilógtam, mert én egy nagyon jó tanuló gyerek voltam, pedálgép. Féltem a tanároktól, hogyha nem csináltam meg a feladatomat.

De mégsem voltál példás magatartású?

Ötödikben ötvennégy intőm volt, az nagyon megmaradt bennem, pótlapokkal, de nem én nyertem, csak harmadik voltam összetettben. Ez egy rendes verseny volt már akkor.

Akkor már annak kellett megfelelni?

Igen. Akkor ez egy verseny. A csúcsot abban tartottam, hogy négy óra alatt öt intőt kaptam.

Hogyan lehet négy óra alatt öt intőt szerezni?

Volt egy tanárnőnk, egy átképzett orosztanár, aki úgy tanított, hogy közben kötögetett. Engem mindig az első padba ültettek, hogy hátul ne pofázzak, de így is nagyon sokszor belepofáztam, és akkor elvette az ellenőrzőmet, beírt, hogy óra alatt fecseg, aztán ment tovább az óra, én megint pofáztam, akkor megint beírt. Mondta, hogy „Hopsz, már egyet írtam”, és mondtam, nem baj, tanárnő, nem baj. Az oroszt egyébként nem jól tudtam, sajnos az hiba volt, de ezért ő a hibás. Tudniillik ötöst adott, ha összecsomózódott a kötése, és én kibogoztam. Az nagyon nagy érték volt, mert így oroszból sem voltam rossz. Kitűnő először az érettségin lettem, mert mindig volt valami, amiből gyengébb voltam.

Rossz gyerek voltam, de nem úgy, hogy rosszalkodtam, hanem pofáztam sokat, és azokkal voltam együtt, akik rosszalkodtak. Egyszer a rajztanár, Felsmann tanár úr kizavart az óráról, hogy megint nem rajzolok, csak fecsegek, és akkor azt mondta, hogy ha kimegyek, akkor ad egy dicsérőt, ha csöndben vagyok. És kitettem az ellenőrzőmet, kimentünk az udvarra. Ott balhéztunk, amikor Rétlaki Győző, az igazgató elkapott, és kérte az ellenőrzőnket, mire mi mondtuk, hogy a Felsmann tanár úrnál van – mert nem csak engem küldött ki, egyedül én nem mertem ilyet csinálni. A Felsmann már beírta a dicsérőt, amikor a Rétlaki Győzőnek odaadtuk, már be volt írva, hogy jók voltunk az órán, de kaptunk ugyanazért egy intőt is.

Építkezés volt ott mindenhol, a Lágymányos épült, és találtunk egy bombát a kerítés tövében, bent az iskola udvarán. Biztos ásták a kerítést, mit tudom én, mi volt ott. Gondoltuk, hogy ezt érdemes lenne szétszedni, neki is álltunk egy szöggel meg egy kővel. Olgi néni, a napközis azért tudta, hogy milyen ez a csapat, ha hárman vagy négyen ott gubbasztanak a kerítés tövén, akkor ott valami van. Odament, meglátta, hogy mit művelünk, sikoltozva fölkapta ezt a bombát, akkor még nem volt szétszedve. Valamiért engem csípett nyakon, a többieknek is jönniük kellett, de effektíve én jöttem nyaknál fogva, szerintem nem én voltam a fő ludas, de ez már mindegy. Bement az igazgatóiba, belökött, és úgy az ajtóból odadobta a bombát Rétlaki Győző asztalára, és azt mondta: „Ezzel játszanak!” Rétlaki Győző meg ugrott hátra. Ugye, akkor kaptam, azt hiszem, az első vagy talán a második tantestületi megrovásomat.

És a szüleid mit szóltak az intőkhöz, meg hasonlókhoz?

Az a helyzet, hogy szerintem ők valahogy ezt olybá vették, hogy én alapvetően egy zajos, fecsegős gyerek vagyok, aki állandóan megérdemli – de jól tanulok, úgyhogy őket valahogy ez nem rázta meg, vagy legalábbis nem emlékszem rá, hogy iskolai ügy miatt otthon balhé lett volna, pedig lehetett volna. Volt olyan, hogy ellógtunk az óráról, lopni jártunk az ország első önkiszolgáló boltjába, ott volt az utca végén, Csemege bolt. Volt a mackóm, oda mindent bele lehetett rakni, és ha vettél egy 40 vagy 60 filléres rágót például, vagy pláne valami nagyobbat, mondjuk egy Sport szeletet, akkor közben megtölthetted a mackódat mindenfélével. Úgyhogy meg is töltöttük, nem csak én. Egyszer loptunk Mecsekit, ilyen Unicum-szerű likőrt, délelőtt, iskolaidőben; megittuk, és be is rúgtunk. De annyira, hogy ott feküdtünk a bolttól nem messze, bent a téren, a három gyerek, félig-meddig dajdajozva, aludva, és valaki kiszúrta, hogy nem lehetnénk ott iskolaidőben, kihívták az iskolából a tanárokat, bevittek – abból botrány volt otthon, merthogy loptunk… … …

DOKUMENTUMOK

1984

Autóstop. Két lány telepszik a kocsi hátsó ülésére. Beszélgetünk. Egyikük az idén érettségizett. Kiderül, hogy egy iskolába jártunk, az I. István Közgazdasági Szakközépiskolába. Néhány tanár nevét említem – van, aki még ott tanít. Aztán ő mond neveket, ezek már ismeretlenek számomra. Horn György. Politikai gazdaságtant tanított. Nagyon jó fej. Sajnos már elment az iskolából. A Wesselényi utcai közgazdaságiban lett igazgató. Úgy hívják:

TORNACIPŐS IGAZGATÓ

– Halló! Az igazgató elvtársat keresem.

– Egy pillanat, rögtön adom.

– Halló, Horn György vagyok!

– Jó napot kívánok, Frank Iván vagyok az IK-tól. Szeretnék beszélni Önnel.

– Miről van szó?

– Egy sorozatot indítottunk az IK-ban, amelyben pedagógusokat mutatunk be. Szeretném, ha Önt is bemutathatnánk.

– Rendben van, várom.

Wesselényi utcai II. Rákóczi Ferenc Közgazdasági Szakközépiskola. A lépcsőn föl, az első emelet fordulójától balra van az igazgatói iroda. Oda igyekszem, de megtorpanok a lépcsővel szembeni hatalmas hirdetőfal láttán. Mindenféle plakátok, faliújságok, irományok között néhány színes kép a nyárról. Egyiken szakállas fiatalember öltönyben, nyakkendőben valamilyen víz kellős közepén olvas. Csak nem…?

Szakállas fiatalember barna pulóverben, drapp kordfarmerben lép ki az ajtón.

– Jó napot kívánok, Horn elvtársat keresem.

– Én vagyok, foglaljon helyet odabenn, rögtön jövök, a gazdasági irodába kell beugranom.

Hagyományos igazgatói iroda, az előtérben írógépek, kényelmes fotelek a várakozóknak. Innen is be lehet menni, meg a tanári szoba felől is. Arra mindig nyitva az ajtó.

– Ne haragudj… on. Nem találom a cigarettámat. Valahová letettem. Anélkül nem megy a beszélgetés. Nagyon sokat szívok.

Előkerül az enyém. Közösen kikotorunk egyet, rágyújt. Nem idegesen, de valahogy vibrál körülöttünk a levegő.

– Szóval, azért kerestem meg mag… Önt, mert mint már említettem a telefonban, egy sorozatot…

– Tegeződjünk!

Na végre, megkönnyebbültem. Az igazgatói státusznak szóló merev tartásom felenged. Így könnyebb.

– Tudod, hogy sokan úgy emlegetnek: a tornacipős igazgató?

– Hallottam, egyáltalán nem zavar, úgy öltözöm, ahogyan a legjobban érzem magam. Néhány értekezletre edzőcipőben mentem, innen az elnevezés. De azt hiszem, nem ez a fontos.

– Valóban. De az már fontos, hogy más vagy, mint a kollégáid. Külsőre is, de gondolom, a munkában is.

– Azt hiszem, nem vagyok „igazgatói alkat”. Legalábbis ami a státuszhoz fűződő normákat, kívánalmakat illeti, biztosan nem. Tudod, én abszolút pedagógus családból származom. Apám, anyám, négy testvérem, kettőnk házastársa, tehát összesen nyolcan tanítunk. Ráadásul mindannyian politikai gazdaságtant. Volt ugyan egy „kiugrási kísérlet”, az öcsém az ELTE-re akart menni, de aztán ő is a közgazdasági egyetemen kötött ki. Nekem a szüleim adták a mintát arra, hogy milyen legyen a pedagógus. És hogy nem választottam rosszul, azt nagyon sok pályán levő tanár is bizonyíthatja: ők is a szüleimtől tanulták a „mesterséget”. Egy nagyon fontos dologban különbözött a mi családunk sok más értelmiségi családtól. Nálunk nem vált ketté az otthon és az iskola, mi ugyanazt tanítjuk, mondjuk az iskolában, amit a családban egymás között is. Szóval hiszünk is abban, amit csinálunk, és azt csináljuk, amiben hiszünk.

Nekem ráadásul szerencsém volt. Ötödéves koromban hívtak az I. István Közgazdasági Szakközépiskolába „pégét” tanítani, és én örömmel mentem. Soha, egyetlen percig sem merült fel bennem, hogy mást is csinálhatnék. Újabb szerencse, azonnal osztályfőnök lettem. Hatalmas szerencse, olyan igazgatóval hozott össze a sors, aki bízott bennem. Pedig más voltam, mint a többiek, külsőre is! – Ám ez a „másság” azt is jelentette, hogy még többet kellett és akartam is teljesíteni. Az ember akkor lehet „más”, ha többet tud felmutatni az átlagnál.

– És neked ez sikerült?

– Megint azt kell mondanom, szerencsém volt. Először a szaktárgyam tanításával. Nincs idő elemezni az én tanítási módszereimet, de nálam nem az volt a legfontosabb, hogy ki mennyire tudja „bevágni” a politikai gazdaságtant. Még csak azt sem akartam, hogy mindenki „imádja” a tárgyat. Beszélgettünk, gondolkodtunk. Én is együtt velük, mármint a gyerekekkel. De így kialakult körülöttem egy „mag”. Hamarosan ők lettek a hangadók. Az osztályban is, és az iskolában is. És már az első évben ketten helyezést értek el az országos tanulmányi versenyen, politikai gazdaságtanból. Nyolc évig aztán ez minden esztendőben így volt.

– Szóval tekintélyed lett a tantestületben.

– Igen, ez feltétlenül szakmai tekintélyt eredményezett. De nem csak ez volt a lényeges. Szinte az iskolába kerülésemtől kezdve KISZ-tanácsadó tanár voltam. Ezt is másképpen csináltam, mint ahogyan az szokás. Én egy nyughatatlan természetű ember vagyok, tele ötlettel, és ehhez az is tartozik, hogy csak azokat a szabályokat fogadom el, amelyek szükségességét megértem. Ez, gondolhatod, elég sok konfliktust okoz az életemben, mégis azt szeretném, ha a „tanítványaim” is így gondolkodnának. A KISZ-ben is csináltunk éppen ezért szabálytalan dolgokat, mert azt akartuk, hogy értelme legyen mindennek, amivel foglalkozunk. Így sokszor „rendetlenség” volt a KISZ-szervezetben, az iskolában. De ez a „rendetlenség” éppen hogy rendet szült. Olyant, amilyent mindannyian elfogadtunk. És egy idő után a tantestület is. Persze rengeteget kellett érvelni, vitatkozni és nem utolsósorban bizonyítani. De megérte. Nagyon sok baráttól, tanártól és diáktól egyaránt kellett elbúcsúznom, amikor eljöttem az iskolából.

– Hogyan lettél igazgató?

– Most megint a szerencsét kellene emlegetnem. Olyan pályázatot írtak ki erre a státuszra, ami, azt hiszem, az egész országban egyedül rám illett. Meg is kérdeztek. Gyanítom, hogy ennek köze volt az elmúlt pedagógus ifjúsági parlamenti sorozatos szereplésemhez is. Végigvitatkoztam minden szintet, mert éreztem az igazamat. Erre felfigyelhettek, és ez is szerepet játszhatott igazgatói kinevezésemben.

– Azt mondod, a szerencsét kellene emlegetned. Miért a feltételes mód?

– Már mondtam, hogy nem vagyok „igazgató alkat”. A státusz miatt messzebb kerültem a gyerekektől, mint ahogyan én azt szeretem. Meg aztán, azt hiszem, sokszor nem vagyok eléggé kitartó. Vannak távlati elképzeléseim, tudom is, hogy hogyan akarom megvalósítani azokat, de nem tudom jól beosztani az időmet, szétaprózom magam. Kell mellém mindig valaki, aki precíz, pontos, megbízható. Akkor minden rendben. A régi iskolámban kialakult körülöttem az a baráti kör, akikkel megértettük egymást. Itt már vannak barátaim, de még mindennek az elején vagyok.

– Hogyan kezdted?

– Megint a szerencse. Rögtön a házirend megváltoztatásával kezdhettem. A diákokkal együtt változtattuk meg: kell, kötelező alig van benne, inkább a jogok oldaláról közelítettük meg a közös munka „törvénykönyvét”. Diákönkormányzatot hoztunk létre, amely a KlSZ felépítésétől eltérően szerveződik. A KISZ-szervezet is új formát ölt ettől az évtől. Érdeklődési körökre, csoportokra épül. A nyáron 51 sráccal, 8 pedagógussal Faddon táboroztunk. Azt hiszem, ők már a szövetségeseim.

– Aha, ott kerültél öltönyösen a vízbe?

– Igen. De remélem, nem hagynak a vízben.

Frank Iván

Ifjú Kommunista, 1984. november 1.

KÉPEK

A Csák nagypapa Szibériában, 1916

A Csák család, 1930-as évek. Balról jobbra ülnek: Csák Béla, Csák Erzsébet, Csák Endre, Csák Béláné Hegedűs Mária (az álló ismeretlen)

A Horn nagymama anyámmal, 1957

JEGYZETEK

1 Karinthy Frigyes fordítása.

2 A Kommunisták Magyarországi Pártja 1918. november 24-én alakult meg a XII., Városmajor utca 42.-ben, majd a pártközpont a XIII., Visegrádi utca 15.-be költözött, és 1919. március 21-éig itt működött. Később munkásmozgalmi emlékhelyet alakítottak ki az épületben.

3 Nékosz: Népi Kollégiumok Országos Szövetsége.

4 1957-ben fehér borítóval négykötetes brosúrasorozat jelent meg Ellenforradalmi erők a magyar októberi eseményekben címmel a Magyar Népköztársaság Minisztertanácsának Tájékoztatási Hivatala kiadásában. Később a megyei eseményeket összegyűjtő kötetek is megjelentek, többek között az Ez történt Vas megyében (szerk. R. Farkas Klári, Budapest, Kossuth, 1957). Horn Miklós képe három másik portré társaságában a 21. oldalon található.

5 Ipper Pál (1927–1990) újságíró, a 168 Óra című rádióműsor alapító szerkesztője; televíziós szerkesztő, 1974-től a TV-híradó főmunkatársa, külföldi tudósítója.

6 Jóború Magda (1918–1982) 1950 és 1958 között volt oktatásügyi miniszterhelyettes.

7 Gergely Katalin 1923-ban született Budapesten. Egyetemi tanulmányait 1945 szeptemberében kezdte az Egri Érseki Jogakadémia rendkívüli hallgatójaként, mivel a budapesti jogi karon rendes hallgatóként 1946-ig nők nem készülhettek jogásznak. A jogi egyetemet 1949 júliusában fejezte be, Budapesten diplomázott. (Forrás: Centropa.)

8 1954 és 1965 között épült fel három ütemben a Fehérvári úttól kezdve a Bogdánfy út felé, 3500 lakással.

9 Várkonyi Péter (1931–2008) diplomata, politikus, újságíró; külügyminiszter (1983–1989).

Tartalom

Előszó

1. Amióta az eszemet tudom, mindig iskolát akartam csinálni

2. Az iskolátlanítás jó irány, de az iskola munkahely

3. Nekem az az iskola lenne jó, amelyik a benne levőknek jó

Dokumentumok

1984

Tornacipős igazgató

1988

Tanári kar kerestetik

„Gimnáziumunkat önigazgató testület fogja irányítani”

1989

A reform folytatásának feltétele a nyilvánosság

Csendes tanügyi botrány

1990

Évnyitó tanév közben

1991

Felhívás az ország valamennyi közoktatási intézményének vezetőjéhez

1992

Szigetiskola Óbudán

1994

6 évesek leszünk?

2020

Mi az ebihalak pártján vagyunk.
Az Alternatív Közgazdasági Gimnázium pedagógiai programja

KÉPEK

JEGYZETEK

NÉVMUTATÓ

A kiadást a Nemzeti Kulturális Alap támogatta

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Schmal Alexandra
Korrektor Hradeczky Moni
A borító Bazánth Ivola fényképének felhasználásával készült
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

ISBN 978 963 144 488 9
ISSN 0324-797X

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL