Rádler R. Manuéla

Estimese

Copyright © Rádler R. Manuéla

Hungarian edition © Soraya Kiadó

Minden jog fenntartva!

Borítógrafika és borítóterv: Csavajda Dóra

Illusztrációk: Csavajda Dóra

Felelős kiadó: Vasiné Szabó Rita

ISBN: 978-615-6583-27-7

Elektronikus kiadvány

Soraya Kiadó, Farmos, 2024

Elérhetőségek:

info@sorayakiado.com

www.sorayakiado.com

facebook.com/sorayakiado

youtube.com/@sorayakiado

Facebook:

Rádler R. Manuéla szerzői oldala

„Az élet nem más, mint lassú születés.

Túl könnyu is lenne kész lélekhez hozzájutni.”

Antoine de Saint-Exupéry

Tartalom

1. rész

2. rész

3. rész

4. rész

5. rész

6. rész

7. rész

8. rész

9. rész

10. rész

11. rész

12. rész

13. rész

14. rész

15. rész

16. rész

17. rész

18. rész

1. rész

Hol volt, hol nem volt, talán az Óperenciás tengeren is innen, volt egy sűrű erdő. A zordon hegyek mélyén a fák sűrűn összekapaszkodó gyökerükkel fogták a vékonyka talaj apró rögeit.

Bársony mohaszőnyeggel simították be a gyökerek közti titkos üregek mélyfekete melegét. A napfény csupán egy-egy bátrabb sugarával fedte fel a bennük nyüzsgő életet.

Itt születtek a szelek.

Szellő gyakran kiszökött az erdő szélére. Elbújt a megkócolt lombszőnyeg alatt, s addig szökkent a tüskés málna levelén, míg a serkenő fűszálak kiszánkáztatták szülei tekintete elöl.

– Hol van Szellő? Munka van! – dörgött Viharatya. – Már nem látni a hegyet a fellegektől!

– A te lányod! Önfejű. Majd hazatalál – vont vállat Viharanya, s e vállvonásban a madarak egymás szárnyához simultak a dermedtté csendesedett fákon.

Szellő szeretett az erdő szélén lenni. Csak lenni. Itt olyan csend volt. Háta mögött hallotta a nagyobbak ágrecsegtető szavát, s a kicsik bátortalan levélpörgető susogását. Kissé furdalta valami, hiányzott mellőle Fuvallat, a kisöccse.

– Majd visszamegyek érte, előbb megnézem, jó lesz-e itt neki.

A fiatal bokrok megilletődve fogadták alájuk telepedő vendégüket. Az idős som pirosra szikráztatta bogyóit, amikor meglátta.

– Óh, te mit keresel itt? Látod, hány ágam van gyógyulatlanul? Ezt atyád tette velem.

– Ne haragudj, ő ezért született. A szél nem tud nem fújni.

– Akkor menj el! Te is szél leszel.

– Megpihenhetek alattatok pár percig?

– Csak pár percig. A szelek gyorsan nőnek – szigorkodott a som, ám közben szinte véletlenül megsimogatta Szellő üstökét. Szellő a csendben álomba szenderült. Az öreg som nehéz szívvel figyelte nyugtalan álmát, majd magoncaira pillantva békét kötött saját döntésével.

Szellőt az éjféli hold ébresztette, s indította tovább a terrakottára vedlett platánok mentén.

– Huhú-Hu Huhú-Hu! Ki ez az idegen? – hallatszott a sötétből.

– Szellő vagyok.

A vén bagoly sokat látott szeme igézően hatott rá.

– Hol jártál?

– A somnál voltam, szegénynek fájnak a letört ágai.

– Az idő majd begyógyítja őket.

– Más nem segíthet rajta?

– Hmm.. – furcsa kis szellő ez, töprengett. – Van, amin csak az idő segít. Majd ha a magoncai szépen cseperednek, akkor ő is gyorsabban gyógyul. De ezt nem láthatjuk előre. Jöhet még ártó eső, fagy, s az erdőszélen nem védi őket lombpaplan.

– Miért, ők nem tudnak felnőni maguktól?

– Mindenki másképp tud felnőni. De egy kis Gondoskodás senkinek sem árt.

Szellő nem értette a szót, de úgy érezte, hogy ezt a titkot nem is kell érteni. Ez valami olyasmi lehet, amit akkor érez, amikor Fuvallattal van.

– Milyen sokat tudsz róluk. Mindenkit ennyire ismersz? Eljöhetek hozzád máskor is kérdezni?

– Ha csendesen szólsz, válaszolni fogok. De ha hangoskodsz, nem találsz. Várlak vissza, kis Szellő, folytasd az utad.

Szellő oly lendülettel indult útjára, hogy alatta fergetegként követték a levelek. Hangos zörgésük elől iszkolt, s nem értette, miért követik. Izgalmában átbucskázott a hideg patakon, s a túlparton ázott-űzött testére rátapadtak követői.

– Talán ez a büntetés, amiért elszöktem – vándorláshoz nem szokott lelke fázósan tűrte a levelek tömegét.

Mélázása közben a láthatár mélyén ismeretlen derengés tűnt fel. Oly színes, oly csodás, oly szívmelengető volt a látvány!

Úgy érezte, hogy most kicsiként a helyén van ebben a hatalmas világban, s ettől a gondolattól még a didergése is elmúlt.

A napsugarak egyre többen voltak. Soha nem látott még ennyit! Ámulattal figyelte, ahogy langyos gyengédséggel ébredőre simították a tájat.

Elevenné melegedett teste játékos örömmel pörgette le kényszerruháját, s tánca a magasba tört.

– Állj meg, ne kezd megint! Beleszédülünk... – nyüszögtek a falevelek.

– Én? Én nem teszek veletek semmit, ti követtek, zaklattok engem! – csodálkozott rájuk Szellő.