A zárt
koporsó

Sophie Hannah

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Sophie Hannah: Closed Casket
HarperCollins, New York, 2016

Closed Casket © 2016 Agatha Christie Limited.
All rights reserved.

Sophie Hannah asserts the moral right to be identified as the author of this work.

AGATHA CHRISTIE®, POIROT® and the Agatha Christie Signature are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. All rights reserved.

Fordította Molnár Eszter

Borítóterv Holly Macdonald © HarperCollinsPublishers
Borítófotó © Shutterstock.com

Hungarian translation © 2016, 2022 Molnár Eszter
Magyar kiadás © 2022 Helikon Kiadó, Budapest
A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó imprintje.

ISBN 978 963 479 927 6

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Felelős szerkesztő Kárpáti Gábor Csaba
A szöveget gondozta Bajtai Zoltán
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
készítette Ambrose Montanus

Matthew és James Pritchardnak és családjuknak szeretettel

ELSŐ RÉSZ

1. Az új végrendelet

Az öreg ingaóra komótosan négyet ütött odalenn az előcsarnokban, Michael Gathercole pedig a csukott ajtóra meredt, és megpróbálta rávenni magát, hogy bekopogjon.

Az utasítás szerint Gathercole-nak pontban négy órakor kellett jelentkeznie megbízójánál, és pontosan négy óra volt. Az elmúlt hat évben számtalanszor állt már ezen a helyen – Lillieoak tágas, első emeleti halljában. Csak egyetlen alkalommal érezte magát kényelmetlenebbül, nagyobb zavarban, mint most. Akkor ketten várakoztak itt; nem egyedül volt, mint ma délután. Még minden szóra emlékezett a másik férfival folytatott beszélgetésből, bár jobb szerette volna elfelejteni az egészet. Nagy önfegyelemmel – erre a tulajdonságára mindig számíthatott, hogy átsegítse a gondokon – száműzte fejéből az emlékeket.

Megbízója figyelmeztette, hogy ez a délutáni megbeszélés nem lesz könnyű számára. A figyelmeztetés része volt a meghívólevélnek, s ez jellemző volt a ház asszonyára. „Váratlanul éri majd, amit mondani fogok…”

Gathercole-nak efelől semmi kétsége sem volt. Az, hogy előre figyelmeztették, ez esetben nem segített rajta, hiszen nem tudhatta, hogy mire kell felkészülnie.

Rossz érzése csak tovább fokozódott, mikor zsebórájára pillantott, és ráébredt, hogy hezitálásával, azzal, hogy előhúzta a zsebóráját, visszatette a mellényzsebébe, majd újra előhúzta, hogy még egyszer ellenőrizze a pontos időt, másodperceket kótyavetyélt el, s most emiatt késett el. Egy perccel múlt négy óra. Kopogott.

Csak egy percet késett. Észre fogja venni – megtörténhet egyáltalán, hogy valamit nem vesz észre? –, de ha szerencséje van, nem teszi szóvá a késést.

– Jöjjön, Michael! – Lady Athelinda Playford hangja lelkes, modora túláradó volt, mint mindig. Hetvenéves kora ellenére erős hangja tisztán csengett, mint egy harang szava. Gathercole még sohasem látta rosszkedvűnek. Lady Playford mindig mindenért képes volt lelkesedni – gyakran olyan apróságokat is izgalmasnak talált, melyek egy hétköznapi, hagyománytisztelő embert inkább megijesztettek volna. Lady Playfordnak különleges tehetsége volt ahhoz, hogy ugyanakkora örömet leljen a jelentéktelen, mint a vitatható, sőt kétes dolgokban.

Gathercole tízéves kora óta csodálta Lady Playford történeteit a boldog gyerekcsapatról, akik olyan rejtélyeket oldottak meg, melyek kifogtak a helyi rendőrségen – azóta, hogy magányos gyerekként a londoni árvaházban felfedezte őket. Hat éve találkozott először a könyvek írójával, és épp olyan lebilincselőnek és kiszámíthatatlannak találta őt, mint a könyveit. Választott hivatásában nem látott maga előtt nagy jövőt, de most, Athelinda Playfordnak hála, viszonylag fiatalon, harminchat évesen a Gathercole és Rolfe, egy sikeres ügyvédi iroda cégtársa. Még most is, évek után is hihetetlennek találta, hogy egy jövedelmező vállalkozás az ő nevét viseli.

Lojalitása Lady Playfordhoz felülírt minden más érzelmi kötődést az életében, de személyes kapcsolata kedvenc írónőjével ráébresztette arra, hogy jobb szereti, ha a meglepetések és váratlan fordulatok a képzelet biztonságosan messzi világában történnek, s nem a valóságban. Mondani sem kell, hogy Lady Playford nem osztotta ezt a nézetét.

Lenyomta a kilincset.

– Mire… Ah! Végre itt van! Ne álldogáljon már. Üljön le. Nem jutunk semmire, ha nem kezdünk bele.

Gathercole leült.

– Szervusz, Michael. – Lady Playford rámosolygott, s mint mindig, a mosolytól Gathercole most is úgy érezte, hogy felemelték, megforgatták, s visszahelyezték a földre. – És most azt kell mondania: „Szervusz, Athie!” Mondja már! Ennyi idő után mennie kell! Nem azt akarom hallani, hogy „Jó napot, méltóságos asszonyom”. Sem azt, hogy „Jó napot, Lady Playford”. Csak egy egyszerű, barátságos „Szervusz, Athie”-t, erre vágyom. Nem bírja rávenni magát, ugye? Ha! – Lady Playford összecsapta a kezét. – Úgy fest, mint egy sarokba szorított rókafi! Nem érti, miért hívtam meg egy egész hétre, igaz? Azt sem, hogy miért hívtam meg Mr. Rolfe-ot is.

Vajon eredményesnek bizonyulnak-e azok az előkészületek és intézkedések, melyeket kénytelen volt megtenni, hogy az iroda ne szenvedje meg Orville Rolfe és a saját távollétét? Még sohasem fordult elő, hogy öt egymást követő napon mindketten távol legyenek, de Lady Playford a cég legelőkelőbb ügyfele; az ő kérését nem lehetett visszautasítani.

– Gondolom, azon tanakodik, hogy lesznek-e más vendégek is, nemde, Michael? Rövidesen rátérek erre is, de most még arra várok, hogy köszönjön.

Nem volt más választása. A köszöntés, melyet minden alkalommal számon kért rajta, nem jött egykönnyen a szájára. Az a fajta férfi volt, aki szerette betartani a szabályokat, s ha nem létezett olyan szabály, amely tiltotta volna, hogy egy hozzá hasonló származású személy „Athie”-nak nevezzen egy vikomtesszt, Clonakilty ötödik vikomtjának özvegyét, neki személy szerint meggyőződése volt, hogy léteznie kellene.

Épp ezért nem volt túl szerencsés – és ezt gyakran mondogatta is magának –, hogy Lady Playford, akiért bármit megtett volna, minden lehetséges alkalommal lesújtóan nyilatkozott a szabályokról, és unalmas vén fráternek nevezte azokat, akik betartották őket.

– Szervusz, Athie.

– Na végre! – Szélesre tárta karját, mintha keblére akarná ölelni, bár Gathercole tudta, hogy nem ez a szándéka. – Túlélte a megpróbáltatást. Lazítson! Engedje el magát! De ne sokáig! Fontos dolgokat kell elintéznünk, de csak miután megbeszéltük az aktuális batyut.

Lady Playfordnak szokása volt batyunak nevezni a könyvet, amin épp dolgozott. Az éppen aktuális batyu az íróasztal sarkán nyugodott, s Lady Playford bosszús pillantást vetett rá. Gathercole szemében inkább papírformát öltött forgószélnek tűnt, mint folyamatban levő regénynek: felkunkorodott szélű, gyűrött, szétcsúszott sarkú papírlapok halmazának, rendetlen kupacnak. Egyetlen derékszöget sem látott sehol.

Lady Playford kikászálódott a karosszékből, mely az ablak előtt állt. Sohasem nézett ki az ablakon, Gathercole ezt már rég észrevette. Ha volt a közelben emberi lény, akit megfigyelhetett, Lady Playford nem pazarolta az idejét a természetre. Dolgozószobájából csodálatos kilátás nyílt: a rózsakert és mögötte a nagy és tökéletes négyszöget alkotó pázsitszőnyeg, közepén egy angyalszoborral; Lady Playford férje, Guy, a néhai Playford vikomt megbízásából készült a harmincadik házassági évfordulójukra.

Gathercole mindig kitekintett a szoborra, a pázsitra és a rózsakertre, amikor meglátogatta Lady Playfordot, ahogy minden látogatáskor szemügyre vette az ingaórát a hallban és a bronz asztali lámpát a könyvtárszobában az ólomüvegből készült, csigaházforma búrával; ez szinte szertartássá vált, melyhez ragaszkodott. Kedvelte az állandóság, a biztonság érzetét, melyet ezek a tárgyak sugároztak. A dolgok – és itt Gathercole inkább az élettelen tárgyakra, semmint a dolgok egyetemes állására gondolt – ritkán változtak Lillieoakban. Mivel Lady Playford kitartóan és tüzetesen fürkészett végig mindenkit, aki az útjába került, nem sok ideje maradt figyelmet szentelni a beszédre képtelen dolgokra.

Dolgozószobájában, abban a szobában, ahol ő és Gathercole jelenleg tartózkodott, két könyv: Shrimp Seddon és a gyöngy nyaklánc, valamint Shrimp Seddon és a karácsonyi harisnya fejjel lefelé lett visszarakva az egyik falat beborító, hatalmas könyvespolcra. Ez a két könyv Gathercole első látogatásakor is fejjel lefelé állt a polcon. Hat év után igencsak furcsa volna őket visszafordítva látni. Ezen a polcon más író könyvei nem kaphattak helyet, csakis Athelinda Playford saját művei. A piros, kék, zöld, sötétlila, narancssárga könyvgerincek színt hoztak a faburkolat miatt sötét szobába; csupa élénk szín, szándékosan gyerekközönségnek tervezve – bár egyik sem vetekedhetett Lady Playford fénylő ezüst hajkoronájával.

Lady Playford közvetlenül Gathercole elé állt.

– A végrendeletemről szeretnék beszélni önnel, Michael, és egy szívességet szeretnék kérni. De előbb hadd tegyek fel egy kérdést: mit gondol, mennyit tudhat egy gyerek, egy teljesen hétköznapi gyerek a plasztikai műtétekről, pontosabban az orrműtétekről?

– Aa… az orrműtétekről? – Gathercole azt kívánta, bárcsak a végrendeletről lenne szó először, és azután a szívességről. Mindkét téma igen fontosnak tűnt, sőt összefüggés is lehet a kettő között. Lady Playford már jó ideje rendelkezett a hagyatékáról. Mindent megfelelően írásba foglalva. Lehetséges, hogy meg akarja változtatni a végrendeletét?

– Ne bosszantson fel, Michael! Ez egy egyszerű kérdés. Orrműtét, mondjuk egy autóbaleset után vagy egy rendellenesség korrekciójakor. Egy operáció, mely megváltoztatja az orr formáját. Tudna ilyesmiről egy gyermek? Tudná, hogy hívják az ilyesfajta beavatkozást?

– Sajnálom, erre nem tudok válaszolni.

– Ön minek hívná?

– Műtéti beavatkozásnak nevezném, függetlenül attól, hogy orrot vagy más testrészt érint.

– Úgy vélem, lehetséges, hogy hallotta már a szót, és tudja is, anélkül hogy tudná, hogy tudja. Az ilyesmi előfordul. – Lady Playford összeráncolta a homlokát. – Hmm. Hadd kérdezzek mást: megérkezik egy cég irodájába, ahol tíz férfi és két nő dolgozik. Véletlenül fültanúja lesz, hogy a férfiak közül páran az egyik nőről beszélgetnek. „Rinó”ként emlegetik.

– Nem éppen gáláns viselkedés.

– A modorukkal most nem kell foglalkoznia. Néhány perccel később a két hölgy visszatér az ebédszünetből. Az egyik törékeny testalkatú, karcsú, szelíd természetű, de az arca valahogy furcsa. Senki sem tudja, miért furcsa, csak valami nem stimmel rajta. A másik hölgy nagydarab, mondhatni hatalmas, legalább kétszer akkora, mint én. – Lady Playford középmagas volt és gömbölyded, csapott vállakkal, ettől tölcsérszerű volt a külseje. – Ráadásul az arckifejezése kellemetlen, szinte ádáz. Nos, a két nő közül, ön szerint, melyiket nevezik Rinónak?

– A nagydarab, ádáz hölgyet – vágta rá Gathercole azonnal.

– Remek! Tévedett! A történetemben Rinó a törékeny lány a furcsa arcvonásokkal; mert, tudja, egy balesetet követően újra kellett építeni az orrát, s ezt a beavatkozást nevezik orrplasztikának, más néven rhinoplasticának.

– Nahát. Ezt nem tudtam – mondta Gathercole.

– De attól tartok, hogy egy gyermek nem ismerné ezt a kifejezést, és a könyvet gyerekeknek írom. Ha ön sem hallott a rhinoplasticáról… – Lady Playford sóhajtott. – Nem tudom eldönteni, mit tegyek. Annyira izgatott voltam, mikor először eszembe jutott, de aztán elkezdtem aggódni. Nem túlontúl tudományos, hogy egy műtéti beavatkozás legyen a történet fordulópontja? Senki sem foglalkozik operációkkal, ha éppen nem muszáj, csak ha kórházba kell mennie, nem igaz? A gyerekek nem gondolkoznak ilyesmin, ugye?

– Nekem tetszik az ötlet – mondta Gathercole. – Talán ha azt hangsúlyozná, hogy a törékeny hölgynek nemcsak az arca furcsa, hanem az orra is, ezzel helyes irányba terelhetné az olvasóit. Már a történet legelején megemlíthetné, hogy a hölgynek a plasztikai sebészetnek köszönhetően új orra van, s aztán úgy folytathatná, hogy Shrimp kideríti a beavatkozás latin nevét, s az olvasóval láttathatná, hogy mennyire meglepődik rajta.

Shrimp Seddon Lady Playford tízéves főszereplője volt, egy gyerekekből álló detektívcsapat vezetője.

– Szóval az olvasó először a meglepetést látja, de a felfedezést csak később. Igen! És Shrimp azt mondhatná Podge-nak: „Sose találod ki, hogy hívják ezt a műtétet”, és akkor, mondjuk, félbeszakítják, és oda betehetnék egy fejezetet valami egész másról. Mondjuk, a rendőrség ostoba módon nem azt tartóztatja le, akit kéne, de talán még jobban mellényúlnak, mint máskor… mondjuk, Shrimp anyját vagy apját tartóztatják le tévedésből, úgyhogy az olvasó közben megkérdezhet egy orvost, vagy fellapozhat egy enciklopédiát, ha akar. De nem várakoztatom az olvasót túl sokáig, mielőtt Shrimp mindent felfedne. Igen. Michael, tudtam, hogy számíthatok önre. Ezt megoldottuk. Nos, ami a végrendeletemet illeti…

Lady Playford visszatért az ablak előtt álló karosszékhez, és elhelyezkedett benne.

– Szeretném, ha új végrendeletet készítene nekem.

Gathercole-t meglepte ez a fejlemény. Lady Playford érvényes végrendelete szerint tekintélyes hagyatékát egyenlő arányban osztotta fel két élő gyermeke: leánya, Claudia és fia, Harry, Clonakilty hatodik vikomtja között. Lady Playfordnak három gyermeke volt, de a harmadik, Nicholas, fiatalon elhunyt.

– Minden vagyonomat a titkáromra, Joseph Scotcherre akarom hagyni – jelentette ki Lady Playford kristálytisztán csengő hangon.

Gathercole előredőlt a széken. Hiábavaló lett volna megpróbálni kiverni a fejéből a kellemetlen szavakat. Nem tehet úgy, mintha meg sem hallotta volna.

Milyen őrültségre készül Lady Playford? Nem gondolhatja komolyan, amit mondott. Rosszízű tréfa kell hogy legyen, nem lehet más. Igen, Gathercole már látta, mire megy ki a játék: először legyenek túl a komolytalan részen – Rinó, rhinoplastica, nagyon szellemes és szórakoztató –, aztán előhozakodik a nagy átveréssel, mintha komoly felvetésről lenne szó.

– Szellemi képességeim birtokában vagyok, Michael, komolyan beszélek. Szeretném, ha megtenné, amire kérem. Még vacsora előtt. Miért nem kezd hozzá azonnal?

– Lady Playford…

– Athie – javította ki azonnal.

– Ha ez is része a rinocéroszos történetnek, amit rajtam próbál ki először…

– Őszintén mondom, Michael, ennek semmi köze ahhoz. Még sohasem hazudtam önnek. Most sem hazudok. Szükségem van egy új végrendeletre. Joseph Scotcher örököl mindent.

– És mi lesz a gyerekeivel?

– Claudiát hamarosan elveszi egy az enyémnél is nagyobb vagyon Randall Kimpton személyében. Nem fog nélkülözni, efelől nyugodt lehet. Harrynek pedig megvan a magához való esze és egy megbízható, bár kissé idegesítő felesége. Szegény Josephnek nagyobb szüksége van arra, amit adhatok neki, mint Claudiának vagy Harrynek.

– Meg kell kérjem, gondolja át nagyon alaposan, mielőtt…

– Michael, ne tegye magát nevetségessé – szakította félbe Lady Playford. – Azt képzeli, hogy ez egy hirtelen ötlet, ami abban a pillanatban pattant ki a fejemből, mikor bekopogott az ajtón? Nem tartja valószínűbbnek, hogy hetek, sőt hónapok óta töröm rajta a fejem? Az alapos megfontolás, amire az imént buzdított, már megtörtént, erről biztosíthatom. Nos, hajlandó elkészíteni a végrendeletemet, vagy kéressem Mr. Rolfe-ot?

Szóval ezért hívta meg Orville Rolfe-ot Lillieoakba: arra az esetre, ha ő, Gathercole, nem hajlandó teljesíteni a parancsát.

– Volna egy másik változtatás, szeretném, ha egyúttal ezt is belevenné a végrendeletembe: ez volna a szívesség, amit említettem, ha emlékszik még. Erre nemet mondhat, ha akar, de remélem, hogy beleegyezik. Az irodalmi hagyatékomat Claudia és Harry gondjaira bíztam. De már nem ezt akarom. Megtisztelne, Michael, ha átvállalná ezt a feladatot tőlük.

– Hogy én… hogy én legyek az irodalmi hagyatéka rendezője? – Alig tudta elhinni. Majdnem egy teljes percen át megszólalni sem tudott, annyira megdöbbentette a felkérés. Nem volna helyes. Mit szólnának Lady Playford gyerekei? Nem mondhat igent.

– Harry és Claudia tud a szándékairól? – kérdezte végül.

– Nem. Majd ma este, a vacsoránál értesülnek róla. Joseph is. Jelen pillanatban csak ketten tudunk róla: ön és én.

– Történt valami összetűzés a családon belül, amiről nincs tudomásom?

– Dehogy! – Lady Playford elmosolyodott. – Harry, Claudia és én a legjobb barátok vagyunk… legalábbis a ma esti vacsoráig.

– Én… de… Joseph Scotchert alig hat éve ismeri. Ugyanaznap találkozott vele először, amikor velem.

– Nincs szükségem rá, hogy olyan dolgokat mondjon, Michael, amiket magam is tudok.

– Ezzel szemben a gyermekei… Ráadásul, tudomásom szerint Joseph Scotcher…

– Nyögje már ki, kedvesem!

– Én úgy tudtam, hogy Scotcher súlyos beteg. – Magában hozzátette: „Már nem tart attól, hogy ön előtt fog meghalni?”

Athelinda Playford nem volt már fiatal, de lángolt benne az életerő. Nehéz volt elképzelni, hogy valaki, aki annyira szereti és élvezi az életet, mint ő, egyszer csak nem lesz.

– Joseph valóban súlyos beteg – válaszolta Lady Playford. – Napról napra gyengébb. Ezért hoztam meg ezt a másoknak talán furcsának tetsző döntést. Még sohasem mondtam, de gondolom, talán már észrevette, mennyire kedvelem Josephet. Úgy szeretem, mintha a fiam lenne, a saját húsom és vérem.

Gathercole mellkasa összeszorult. Igen, észrevette. De hatalmas különbség volt aközött, hogy az ember sejt valamit, és aközött, hogy a sejtése beigazolódik. Olyan gondolatokhoz vezetett, melyek nem voltak méltók hozzá, igyekezett is őket elhessegetni.

– Joseph azt mondta nekem, hogy az orvosok szerint már csak pár hete lehet hátra.

– De… attól tartok, semmit sem értek – mondta Gathercole. – Új végrendeletet kíván készíteni egy olyan ember javára, akiről tudja, hogy nem lesz ideje hasznát vennie az örökségének.

– Ezen a világon semmi sem biztos, Michael.

– És ha Scotchert néhány héten belül elviszi a betegsége, ahogy számítani lehet rá, akkor mi történik?

– Nos, ekkor visszatérünk az eredeti tervünkhöz, Harry és Claudia között osztódik meg az örökség.

– Kérdeznem kell valamit – mondta Gathercole, akiben egyre nőtt az ideges feszültség. – Bocsássa meg nekem a bizalmaskodást. Van oka azt feltételezni, hogy ön is hamarosan meghal?

– Hogy én? – kérdezte Lady Playford nevetve. – Erős vagyok, mint a ló. Szerintem még évekig húzni fogom az igát.

– Akkor Scotcher semmit sem fog öntől örökölni, hiszen rég halott lesz, s az új végrendelet, melyet velem szeretne megíratni, csak arra lesz jó, hogy viszályt szítson ön és a gyermekei között.

– Épp ellenkezőleg: az új végrendeletem valami egészen csodálatos dolgot eredményezhet – mondta Lady Playford nagy élvezettel.

Gathercole felsóhajtott.

– Attól tartok, még mindig nem értem.

– Hát persze – mondta Athelinda Playford. – Tudtam, hogy nem fogja érteni.

Tartalom

Köszönetnyilvánítás

ELSŐ RÉSZ

1. Az új végrendelet

2. Váratlan találkozás

3. Különös kapcsolat a halállal

4. Váratlan elismerés

5. Könnyek vacsora előtt

6. A bejelentés

7. A reakció

8. Séta a kertben

9. János király

10. Nyitott koporsó

11. Véletlenül kihallgatott beszélgetés

12. Sophie vádol

MÁSODIK RÉSZ

13. Belép a rendőrség

14. Lady Playford két listája

15. Látni, hallani, nézni

16. Lehangoltság

17. Az ingaóra

18. Viszonzatlan

19. Két Iris

20. A halál oka

21. A koporsó kérdése

22. Az üvegházban

23. A halottszemle

HARMADIK RÉSZ

24. Sophie újra vádol

25. Shrimp Seddon és a féltékeny lány

26. Kimpton meghatározása a tudásról

27. Iris története

28. Egy elmaradt őrizetbe vétel

29. A gyűjtő

30. Mondhatni megszerettem

31. Lady Playford terve

32. Az ellopott versenyló

33. Két igaz dolog

34. Indíték és alkalom

35. Bárki megtehette volna, de senki se tette meg

36. A kísérlet

37. Poirot becsületesen nyer

Epilógus

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0