A fordítás az alábbi művek alapján készült:

Julia Quinn: Lady Whisteldown (Thirty-six Valentines; The First Kiss)

Published by arrangement with Avon,

an imprint of HarperCollins Publishers.

Fordította: Bozai Ágota

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Text copyright © Julia Quinn, 2003, 2004

Hungarian translation © Bozai Ágota, 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-259-3

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Harminchat Valentin-napi üzenet

Karennek, Suzie-nak és Miának – micsoda hübrisz!

És Paulnak is, bár kis híján ledobta a laptopomat az erkélyről.
(Nem a számítógép hibája volt, szívem.)

Prológus

SUSANNAH BALLISTER MÁJUSBAN TALÁLKOZOTT ÁLMAI FÉRFIJÁVAL…

Olyan sok beszámolnivaló van mindarról, ami Lady Trowbridge bálján, Hampsteadben történt, hogy e sorok írója nem is tudja, hogyan tudná mindezen eseményeket egyetlen kolumnába bezsúfolni. Az est talán legmegdöbbentőbb – egyesek szerint legromantikusabb – pillanata az volt, amikor Clive Mann-Formsby méltóságos úr, az örökkön titokzatos Renminster gróf testvéröccse táncra kérte Miss Susannah Ballistert. Nevezett Miss Ballister haja és szeme sötét, a társaság legkülönlegesebb, egzotikus szépségei közé tartozik, ennek ellenére azonban nem került be a Senkivel-Sem-Hasonlítható hölgyek külön körébe egészen addig, amíg Mr. Mann-Formsby keringőpartnere nem lett. Mert Mr. Mann-Formsby a tánc végeztével sem tágított táncpartnere mellől, egész este mellette maradt. Bár Miss Ballisternek számos széptevője volt, egyikük sem olyan jóképű és olyan jó parti, mint Mr. Mann-Formsby, akinek társasági megjelenéseit epekedő női sóhajok és összetört szívek jelzik.

LADY WHISTLEDOWN TÁRSASÁGI LAPJA

1813. május 17.

JÚNIUSBAN MISS BALLISTER ÉLETE A LEHETŐ LEGTÖKÉLETESEBB VOLT.

Mr. Mann-Formsby és Miss Ballister a múlt hét végén tartott Shelbourne-bálon tovább élték társasági uralkodásuk arany-pár korát – legalábbis olyan aranyszínű korát, amit az ember el tud képzelni, mivel Miss Ballister hajkoronájának színe sötétbarna. Ezt azonban Mr. Mann-Formsby igazi aranyszőke hajának ragyogása nagyon is kompenzálja, és teljes őszinteséggel, bár e sorok papírra vetőjének nem szokása megadni magát a szentimentális csapongás léha késztetésének, tény és való, hogy a világ izgalmasabbnak tűnik e szép pár jelenlétében. A fények fényesebbek, a muzsika muzikálisabb, a levegő határozottan légiesebb és valósággal ragyog. Ezzel zárja e sorok írója sorait, illetve ezt a kolumnát. Ilyen mértékű és hevületű romantikus romantika azt szükségelteti, hogy az ember kimenjen, és hagyja, hogy a sűrű eső visszaállítsa rendes, zsörtölődő kedélyállapotát.

LADY WHISTLEDOWN TÁRSASÁGI LAPJA,

1813. június 16.

JÚLIUSBAN SUSANNAH MÁR KEZDETT GYŰRŰT KÉPZELNI A GYŰRŰSUJJÁRA…

Mr. Mann-Formsbyt múlt csütörtökön látták belépni Mayfair legdrágább ékszerészetének ősi ajtaján. Lehetséges, hogy hamarosan megszólalnak az esküvői harangok? Van valaki, aki őszintén elmondhatja magáról, hogy fogalma sincs, ki lehet a kiszemelt menyasszony?

LADY WHISTLEDOWN TÁRSASÁGI LAPJA,

1813. július 26.

AZTÁN ELJÖVE AUGUSZTUS HAVA.

A társaság gyarlóságait, gyengeségeit és bohóságait általában rendkívül könnyű megjósolni, időnként előfordul azonban olyasmi, ami még e sorok íróját is megdöbbenti és összezavarja.

Mr. Clive Mann-Formsby megkérte egy hölgy kezét. A hitvesül kért hölgy azonban nem Miss Susannah Ballister volt. Miután egy egész báli szezonon át nyilvánosan Miss Ballisternek csapta a szelet, Mr. Mann-Formsby nem őt, hanem Miss Harriet Snowe-t kérte hites feleségül. A London Times hasábjain megjelent családi közleményből ítélve a hölgy igent mondott. Arról, hogy Miss Ballister hogyan fogadta a hírt, nincs tudomásunk.

LADY WHISTLEDOWN TÁRSASÁGI LAPJA,

1813. augusztus 18.

AUGUSZTUS PEDIG FÁJDALMASAN FORDULT ÁT SZEPTEMBERBE.

E sorok írójához eljutott az a hír, miszerint Miss Susannah Ballister elhagyta a várost, és az év hátralévő részét családja vidéki birtokán, Sussexben fogja tölteni. E sorok papírra vetője aligha vonhatná kétségbe e döntés helyénvalóságát.

LADY WHISTLEDOWN TÁRSASÁGI LAPJA,

1813. szeptember 3.

1. fejezet

E sorok írójának tudomására jutott, hogy Clive Mann-Formsby méltóságos úr és Miss Harriet Snowe a múlt hónapban házasságot kötött Mr. Mann-Formsby fivére, Renminster grófja ősi birtokán. Az ifjú pár visszatért Londonba a téli vigasságokra, ahogy Miss Susannah Ballister is, akiről mindenki tudja, aki valaha betette a lábát a londoni társasági szezon eseményeire, hogy serényen és kitartóan udvarolt neki az ifjú házas Mr. Mann-Formsby, egészen addig a pillanatig, amikor Miss Snowe kezét kérte meg. E sorok írója vélelmezi, hogy társasági események háziasszonyai városszerte revideálják vendéglistájukat. Mert nyilvánvaló, hogy a Mann-Formsby és a Ballister família nem hívható meg egy és ugyanazon estre. Elég zimankós a levegő odakint; Clive és Harriet és Susannah összetalálkozása esetén minden bizonnyal megfagyna a levegő a teremben is.

LADY WHISTLEDOWN TÁRSASÁGI LAPJA,

1814. január 21.

Lord Middlethorpe szerint, aki az imént nézte meg a zsebóráját, pontosan hat perccel múlt este tizenegy. Susannah Ballister pedig pontosan tudta, hogy csütörtök van, január huszonhetedike, az Úr ezernyolcszáztizennegyedik évében.

És pontosan ebben a pillanatban, 1814. január 27-én 23 óra 6 perckor Susannah Ballister három kívánságot fogalmazott meg magában, mely kívánságok egyike sem vált valóra.

Az első teljes lehetetlenség volt. Azt kívánta, hogy valamiféleképpen, talán varázslat vagy más titokzatos erő révén tűnjön el a bálteremből, amelyben éppen állt, és a következő pillanatban találja magát kényelmesen meleg ágyába gubózva családja lakásában, a Portman Square-en, a Mayfair negyed északi szomszédságában. Nem, még jobb lenne, ha vidéken, a család sussexi házában találná magát kényelmesen meleg ágyába gubózva, mert az a hely távol, nagyon távol volt Londontól, és ami sokkal fontosabb, távol volt London minden lakójától.

Susannah egészen odáig ment, hogy behunyta szemét, miközben e kellemes lehetőségeken tűnődött, és azt remélte, hogy amikor újra felnéz, máshol találhatja magát. Nem meglepő azonban, hogy maradt, ahol volt, Lady Worth báltermének egy kissé sötétebb zugában, kezében egy csésze langymeleg tea, amely italt elfogyasztani nem állt szándékában.

Amint nyilvánvalóvá vált, hogy nem jutott sehova, hogy a helyváltoztatásban nem segítette sem természetfeletti, sem természetes behatás (mert Susannah nem hagyhatta el a bált, amíg a szülei távozni nem készültek, és a helyzetet tapasztalt szemmel szemlélve úgy tűnt, még legalább három óra telik el, mire hajlandóak lesznek véget vetni az esti szórakozásnak), ezért ezután azt kívánta, hogy Clive Mann-Formsby és felesége, Harriet tűnjön el hasonlóképpen, akik éppen a csokoládétortás asztalnál beszélgettek.

Ez utóbbi lehetőség valószínűnek tűnt. Az újdonsült házaspár mindkét tagja egészséges volt, így könnyen felemelhették volna a talpukat, hogy elsétáljanak. Ez a pár lépés lényegesen jobbá tette volna Susannah életét, mivel ez esetben megkísérelte volna úgy élvezni az estét, hogy ne kelljen látni annak a férfinak az arcát, aki nyilvánosan megalázta.

Ráadásul akkor kiszolgálhatná magát egy szelet csokoládétortával is.

Clive és Harriet azonban minden jel szerint nagyon élvezte a társaságot. Ami azt illeti, legalább olyan jól szórakoztak, mint Susannah szülei, ami azt jelentette, hogy belátható időn belül, azaz az elkövetkezendő négy órában nem fognak távozni.

Gyötrelem. Igazi gyötrelem.

De három kívánság volt, ugye? A tündérmesék hősnői nem mindig három kívánságra kapnak lehetőséget? Ha Susannah itt ragad ebben a sötét sarokban, és – mivel semmi mást nem tehet – butuska kívánságokat fogalmaz meg magában, akkor inkább a teljes kívánságmennyiséget kihasználja.

– Azt kívánom – szólalt meg vacogva –, bárcsak ne lenne ilyen komisz hideg.

– Ámen – felelte az idősb Lord Middlethorpe.

Susannah el is feledkezett róla, hogy Lord Middlethorpe ott áll mellette. Rámosolygott a férfiúra, ő azonban éppen el volt foglalva; olyan alkoholos italt kortyolgatott, amelynek fogyasztása férjezetlen hölgyek számára társaságilag tilalmas volt, ezért folytatták addigi közös tevékenységüket, vagyis udvariasan nem vettek tudomást egymásról.

Susannah lenézett a teájára. Bármelyik pillanatban jéggyöngy keletkezhet benne. A ház asszonya a fagyos időre hivatkozva a hagyományos báli italok, azaz limonádé és pezsgő helyett forró teát szolgált fel. A tea azonban nem maradt sokáig forró, és ha az ember lánya egy bálterem sarkában húzza meg magát, ahogy Susannah tette éppen, a lakájok figyelme diszkréten nem terjedt ki arra, hogy a sötétebb zugokban meghúzódóktól elvigyék a kiürült poharakat és csészéket.

Susannah reszketett. Nem emlékezett ennél hidegebb télre; ami azt illeti, emberemlékezet óta nem volt ilyen hideg. A sors iróniája, sőt, perverz fricskája, hogy éppen a hideg miatt tért vissza a városba idejekorán. Az egész előkelő társaság sietett vissza Londonba a társasági élet szempontjából nem éppen kedvező január havában; élvezték a szánkózást, csúszkálást, korcsolyázást és a közelgő fagyos vásárt várták nagy izgalommal.

Susannah szerény véleménye szerint a metsző hideg, a jeges szél, a rengeteg hó és jég pokolian ostoba ok bármilyen társas gyülekezésre, ebben azonban nem az ő véleménye volt a döntő. És most kénytelen itt lenni, szembenézni azokkal az emberekkel, akik élvezettel figyelték az ő csúfos társaságbeli vereségét az elmúlt nyáron. Nem akart Londonba jönni, de a családja ragaszkodott hozzá; azt mondták, húga, Letitia nem engedheti meg magának, hogy elmulassza a váratlanul beköszöntött rendkívüli, téli társasági szezont.

Azt gondolta, hogy legalább tavaszig elodázhatja ezeket a kínos találkozásokat. Így azonban nem volt elég ideje begyakorolni, hogy emelt fővel tudja bárkinek kijelenteni: nos, Mr. Mann-Formsby és én végül arra a következtetésre jutottunk, hogy mégsem illünk egymáshoz. Nagyon jó színésznői képességeinek kellett volna lennie ahhoz, hogy ezt el tudja játszani, mert mindenki tudta, hogy Clive akkor ejtette őt, mint a forró krumplit, amikor Harriet Snowe pénzes rokonai kezdtek megfelelő férj után érdeklődni társasági körökben.

Nem mintha Clive-nak pénzre lett volna szüksége. Az ég szerelmére, hiszen a bátyja Renminster grófja, és mindenki tudta róla, hogy gazdag, mint a néhai Krőzus király.

Clive azonban Harrietet választotta, ezzel Susannah nyilvánosan megaláztatott, és ez még most, hat hónappal az események után is beszédtéma maradt az előkelő társaságban. Még Lady Whistledown is érdemesnek tartotta az esetét társasági pletykalapjában megemlíteni.

Susannah felsóhajtott, a falnak támasztotta a hátát, és remélte, hogy senki nem veszi észre igazi hölgyhöz méltatlan hanyag tartását. Úgy érezte, nem is igazán hibáztatja Lady Whistledownt. A pletykalap titokzatos zsurnalisztája csak azt ismételte meg írásban, amiről a társaságban mindenki beszélt. Csak ezen a héten tizennégy délutáni látogatója érkezett, és egyikük sem volt elég udvarias ahhoz, hogy tartózkodjék Clive és Harriet említésétől.

Valóban úgy gondolják, hogy érdekli őt, hogyan és miképpen jelent meg Clive és Harriet a nevezetes Smythe-Smith zeneesten? Mintha semmi mást nem akarna jobban tudni, hogy milyen ruhát viselt e nevezetes eseményen Harriet, vagy hogy Clive az előadás teljes ideje alatt ifjú nejének fülébe suttogott.

Ez semmit nem jelent. Clive hírhedt volt arról, hogy utálatosan viselkedett amatőr koncerteken. Susannah egyetlen olyan alkalomra sem emlékezett, amikor lett volna benne annyi kitartás, hogy az előadás alatt képes lett volna csukva tartani a száját.

A délutáni látogatókban azonban nem a pletykálkodás volt a legrosszabb. A legrosszabb az volt bennük, hogy ezek a légynek sem ártó jótét lelkek nem tudtak ránézni úgy, hogy arcukra ne ült volna ki a szánakozás. Általában olyan hölgyek voltak ezek a látogatók, akiknek volt egy-egy megözvegyült unokaöccsük, unokabátyjuk vagy nagybácsikájuk Shropshire-ben, Somersetben vagy más távoli vidéken, és a távol lévő férfiú történetesen feleséget keresett magának, és eme jó szándéktól vezérelt hölgyek felajánlották, hogy amennyiben Susannah érdeklődését felkelti a lehetőség, szívesen bemutatják az úrnak, ez a hét azonban sajnálatos módon nem alkalmas, mert az illető nyolc fia közül kettőt éppen Etonba kísér.

Susannah váratlanul annyira elkeseredett, hogy könnyeivel kellett küszködnie. Még csak huszonegy éves; alig töltötte be a huszonegyet. Nem szánalomra méltó.

És nem akarta, hogy sajnálják.

Hirtelen úgy érezte, muszáj kimennie a bálteremből, képtelen ott maradni. Nem is akart ott lenni, nem akarta nézni Clive és Harriet kettősét, mint valami nyomorult kukkoló. A családja meg nem akart hazamenni, de biztosan van itt valami csendes helyiség, ahol háborítatlanul megpihenhet egy kis ideig. Ha mindenáron el akar bújni, akkor akár megfelelő, méltó módon is teheti. Ott állni a sarokban egyszerűen szánalmas és felháborító. Már három embert látott, akik feléje mutattak, aztán kezüket szájuk elé kapva mondtak valamit beszélgetőtársaiknak.

Nem tartotta magát gyávának, de bolondnak sem, és csak egy bolond tenné ki magát önként ilyenfajta nyomorúságos megaláztatásnak.

Teáscsészéjét a közeli ablakpárkányra tette, és kimentette magát Lord Middlethorpe társaságából. Nem mintha hat szónál többet beszéltek volna egymással, annak ellenére, hogy közel háromnegyed órán át álltak egymás mellett. Végigment a bálterem szélén, a hallba vezető nagy ajtót kereste. Egyszer már járt itt, amikor hála Clive iránta mutatott érdeklődésének, egész Londonban ő volt a legnépszerűbb ifjú hölgy, és emlékezett arra, hogy a hall túlsó végén van egy pihenőszoba hölgyeknek.

Ám amikor elérte célját, az ajtót, megtorpant. Szemtől szemben találta magát… Ó, szentséges ég, hogy is hívják? Barna haj, kissé dundi… ó, igen. Penelope. Valamilyen Penelope. Egy lány, akivel egy tucatnyi szónál többet nem váltott soha. Ugyanabban az évben debütáltak, de mintha két teljesen más világban éltek volna, olyan ritkán keresztezték egymást útjaik. Susannah a város krémjéhez tartozott attól a pillanattól fogva, hogy Clive kiválasztotta őt, Penelope pedig… nos, Susannah nem igazán tudta volna megmondani, hogy mi volt Penelope. Talán a bálok örökös, táncra kéretlen petrezselyemárusa.

– Ne menj oda – mondta Penelope halkan, nem nézve a szemébe.

Susannah nagyon meglepődött; elfeledkezett magáról, önkéntelenül kinyílt a szája és tátva maradt; szemében kérdések vibráltak.

– Több tucat fiatal hölgy van a pihenőszobában – közölte Penelope.

Ez elég értelmes magyarázat volt. Egyetlen hely akadt a bál helyszínén, ahol még a bálteremnél is kevésbé szeretett volna lenni, nevezetesen egy csevegő, fecsegő, pletykáló hölgyekkel teli helyiségben, mert szinte biztosra vehető, hogy ez esetben minden hölgy rögtön azt feltételezné, azért menekült el a nagy társaságból, hogy ne kelljen Clive és Harriet jelenlétét elviselnie.

Ami történetesen igaz is volt, de Susannah ezt senki tudomására nem akarta hozni.

– Köszönöm – súgta Susannah. Meglepődött Penelope váratlan kedvességén. Egy gondolat, nem sok, annyit sem szánt tavaly nyáron Penelopéra, a fiatal lány pedig ezt most azzal fizette vissza, hogy újabb kényes helyzettől és fájdalomtól mentette meg. Ösztönösen megragadta és megszorította Penelope kezét. – Nagyon köszönöm.

És hirtelen azt kívánta, bárcsak nagyobb figyelmet fordított volna az olyan lányokra, mint Penelope akkor, amikor még az előkelő társaság legnépszerűbb tagjai közé tartozott. Már ő is tudta, milyen érzés a bálterem szélén időzni, sóvárogni, várni, csak várni; már saját tapasztalatból mondhatta: nem jó.

De mielőtt bármi mást mondhatott volna, Penelope gyorsan, félénken elbúcsúzott tőle, és magára hagyta Susannah-t.

A bálterem legzsúfoltabb részén volt éppen, pedig egyáltalán nem akart ott lenni, ezért inkább továbbsétált. Nem igazán tudta, merre tart, de csak ment tovább, mert úgy érezte, ezzel talán azt a látszatot kelti, hogy tudja, mit csinál.

Egyetértett azzal a nézettel, hogy az embernek, de az ember lányának különösen, akkor is úgy kell kinéznie, mintha tudná, mit csinál, ha történetesen nem tudja. Ezt éppen Clive tanította neki. Ez azon kevés jó dolog egyike, amely udvarlásából megmaradt.

Ám ebben a dicséretre méltó elhatározottságában, legalábbis annak látszatában, elfeledkezett arról, hogy környezetét figyelje, ezért történhetett az, hogy meglepetésként érte a férfihang. Az ő hangja.

– Miss Ballister…

Nem, nem Clive. Annál is rosszabb. Clive bátyja, Renminster grófja szólította meg. Sötét hajú, zöld szemű, teljes pompájában.

A gróf sosem kedvelte Susannah-t. Ó, természetesen mindig udvarias volt vele, de mindenkivel udvarias volt. Susannah azonban érezte viselkedésén az iránta való megvetést, azt a nyilvánvaló meggyőződést, hogy ő nem elég jó az öccsének, nem ő a megfelelő feleség számára.

Susannah feltételezte, hogy Clive boldog. Házasságban él Harriettel, így Susannah Ballister már nem szennyezheti be a terebélyes Mann-Formsby családfát.

– Gróf úr – felelt a megszólítása, és igyekezett ugyanolyan udvariasan szólni, mint a férfi. El nem tudta képzelni, hogy a nemes úr mit szeretne tőle. Semmi oka nem volt rá, hogy megszólítsa őt; könnyen hagyhatta volna, hogy elsétáljon mellette úgy, hogy jelenlétéről tudomást sem vesz. Még csak nem is lett volna részéről különösebb udvariatlanság. Mert Susannah nagyon fürgén lépkedett, a lehető leggyorsabban haladt a zsúfolt bálteremben, azt a látszatot keltve, hogy siet valahová.

A gróf rámosolygott, már ha azt mosolynak lehet nevezni, mert a szeme körül meg sem moccantak a nevetőráncok.

– Miss Ballister… Hogy van?

Susannah egy pillanatig szóhoz sem jutott, csak bámult a grófra, aki nem olyan ember volt, hogy kérdezzen, ha nem igazán érdekli a válasz, márpedig semmi oka nem volt arra, hogy a gróf urat éppen az ő jólléte érdekelje.

– Miss Ballister? – ismételte nevét a gróf, mintha a válasz hiánya némiképp szórakoztatná.

Végül képes volt felelni:

– Köszönöm kérdését, jól vagyok.

Bár mindketten tudták, hogy ez a válasz a lehető legtávolabb áll a valóságtól.

A gróf nagyon hosszú ideig nézte őt, mintha tanulmányozná, mintha valami olyasmit keresne az arckifejezésén, amit Susannah elképzelni sem tud.

– Uram? – kérdezett vissza, mert a pillanat feszélyezettsége miatt muszáj volt valamivel megtörni a csendet.

A gróf hirtelen felkapta a fejét, mintha Susannah hangja zökkentette volna ki elmélyült gondolataiból.

– Kérem, bocsásson meg… Szabad egy táncra?

Susannah kínosan hosszú pillanatig képtelen volt megszólalni.

– Táncra? – visszhangozta a gróf szavát kérdő hangsúllyal, és nagyon bosszús volt magára, amiért képtelen volt artikuláltabban megnyilvánulni előtte.

– Igen, táncra – felelte halkan a gróf.

Susannah elfogadta a felé nyújtott kezet – nem is tehetett mást, hiszen nagyon sokan figyelték –, és hagyta, hogy a férfi a táncparkettre vezesse. Magasabb volt, mint Clive, aki egy fejjel volt magasabb nála. Furcsa, visszafogott légkör vette körül, szinte túl nagy önuralom jellemezte, ha ez egyáltalán lehetséges. Elnézte, ahogy a gróf a tömegben mozog, és az a furcsa érzése támadt, hogy ez a nagy magabiztosság, ez a híresen példás önuralom egy napon biztosan összeomlik.

És ekkor, de csak ekkor fog feltárulni Renminster gróf igazi egyénisége.

David Mann-Formsby hónapokig nem gondolt Susannah Ballisterre. Egészen pontosan azóta, hogy öccse úgy döntött, Harriet Snowe kisasszonyt veszi feleségül a sötét hajú szépség helyett, aki most a karján keringőzik. Némi bűntudat kezdte mardosni azonban, mert amint meglátta Miss Ballistert a bálteremben, mintha szándékoltan tartott volna valahova, pedig aki egy másodperccel többet szánt arra, hogy ránézzen, feszült arckifejezésére, a tekintetében bujkáló szívfájdalomban rögtön láthatta volna, hogy ez nem így van, és eszébe jutott, milyen mostohán bánt az előkelő társaság Susannah-val, miután Clive úgy döntött, inkább Harrietet veszi feleségül.

Tény és való, hogy ez egyáltalán nem Susannah hibája volt.

Miss Ballister tiszteletre méltó családból származott, bár nemesi címük nem volt, és különösebben vagyonosnak sem mondhatók. És amikor Clive elhagyta őt Harriet miatt, akinek neve legalább olyan régi volt, mint amilyen nagy a hozománya, a társaság kárörvendőn nevetett rajta a háta mögött… és talán szemtől szemben is. Azt mondták rá, hogy törtető, túlságosan sokra tartja magát, magánál nemesebb és gazdagabb férjre vadászik. A társaság nem egy matrónája – akiknek Susannah Ballisternél sokkal kevésbé bájos és elragadó lányaik voltak – megjegyezte, hogy ez a törtető nőszemély az ő lányuk helyét ragadta el Clive oldalán, és egyáltalán hogyan merészel arra gondolni, hogy egy gróf fivére feleségül kéri.

David az egész udvarlás- és eljegyzéstörténetet meglehetősen visszásnak találta. De mit tehetett volna? Harriet végső soron sokkal jobb feleség lesz az öccse mellett.

Susannah azonban ártatlan és önkéntelen résztvevője volt ennek a botránynak; nem tudhatta, hogy Harriet apja folyamatosan szinte udvarolt Clive-nak, és kitartásával elérte, hogy a végén már Clive és úgy gondolta, a filigrán, kék szemű Harriet valóban szép és jó felesége lehet. Úgy illett volna, hogy Clive tudassa szándékát Susannah-val, mielőtt az eljegyzés híre a sajtóban megjelenik, és még ha túl gyáva is volt ahhoz, hogy ezt személyesen jelentse be, lehetett volna annyi esze, hogy a nagy bejelentést ne tegye meg a Mottram-bálon, mielőtt a közlemény a Times hasábjain megjelent. Amikor Clive ott állt a kis zenekar előtt, kezében pezsgőspohárral, és vidám beszédbe kezdett, senki sem nézett a mellette álló Harrietre.

Susannah volt a fő attrakció. Susannah, aki ott állt döbbenten, szája meglepetéstől tátva maradt, tekintetében rémület. Susannah, aki nagyon igyekezett erősnek mutatkozni, megőrizni a tartását, büszkeségét, de végül kimenekült a teremből.

Szenvedő arcának képét David hetekig, sőt hónapokig hordozta emlékezetében, míg lassan elhalványult, elfelejtődött a napi gondjai és nehézségei között.

Egészen mostanáig.

Egészen addig, amíg meg nem látta, hogy Susannah ott áll a sarokban, és úgy tesz, mintha nem is érdekelné a helyzet, hogy Clive és Harriet a jókívánságokkal áradozók figyelmében sütkérezik. Látta rajta, hogy büszke nő, a büszkeség azonban mindenkinél csak egy bizonyos pontig tart, azon túl az ember egyszerűen egyedül akar maradni, el akar menekülni a világ elől.

Nem lepődött meg, amikor Susannah végül elindult az ajtó felé.

Először arra gondolt, átengedi, talán hátrébb is húzódik, hogy a kisasszonynak ne kelljen látnia őt, ne tudja, hogy távozni látta. Ám valami furcsa, ellenállhatatlan impulzus arra késztette, hogy előrelépjen. A legkisebb mértékben sem zavarta, hogy Susannah petrezselyemárusnak állt, mert az előkelő társaság báljaiban mindig lesznek petrezselyemárus hölgyek, és egyetlen férfi aligha tehet sokat azért, hogy ez a helyzet lényegesen javuljon.

David azonban ízig-vérig Mann-Formsby volt, és ha van valami, amit nem tud és nem akar elviselni, az a tudat, hogy a családja rosszat tett valakivel. Az öccse pedig határozottan rosszat tett ezzel a fiatal hölggyel. David nem ment volna odáig, hogy azt állítsa, a hölgy élete teljesen tönkrement, de tény, hogy nem érdemelte meg ezt a méltatlan, a botránnyal határos mellőzöttséget.

Renminster grófjaként – nem, a Mann-Formsby család férfi tagjaként – kötelessége jóvátenni, ami jóvátehető.

Ezért felkérte egy táncra. Egészen biztosan nem marad észrevétlen, ha együtt látják őket táncolni. Sőt, egészen biztosan emlékezetes lesz. Beszédtéma. És bár Davidnek nem volt természete önmagát dicsérni, tudta, hogy ha táncra kéri, az egyenesen csodákat tud tenni Susannah népszerűségével.

A kisasszony, úgy tűnt, eléggé meglepődött a felkérésen, de elfogadta; hiszen mi mást tehetett volna így, hogy ennyien figyelik?

A táncparkett közepére vezette, tekintetét egy pillanatra sem vette le Susannah arcáról. David pontosan tudta, miért vonzódott hozzá Clive. Azért, mert Susannah olyan csendes, nyugodt, sötét hajú, sötét szemű szépség volt, akit sokkal elragadóbbnak talált, mint a társaságban divatos, szőke, kék szemű ideát. Bőre porcelánfehér, szemöldöke tökéletes ívű, ajka eperpiros. Úgy hallotta, hogy Susannah családjában walesi ősök voltak, és könnyű volt észrevenni ezt a hatást.

– Keringő – jegyezte meg a kisasszony kissé feszülten, amikor a vonósötös játszani kezdett. – Mily szédítő!

David önkéntelenül felnevetett erre a kissé csipkelődő, fanyar megjegyzésre. Susannah nem sokat járt társaságba, de mindig őszinte, és udvariasan szókimondó volt; David pedig kifejezetten csodálta ezt a tulajdonságot a hölgyekben, különösen, ha intelligenciával párosult. Táncolni kezdtek, és éppen akkor, amikor David elhatározta, hogy valami semmitmondó megjegyzést tesz az időjárásról, csak azért, hogy felnőttek módjára beszélgetni lássák őket, a kisasszony csattanósan megelőzte:

– Miért kért fel táncolni?

David egy pillanatig szóhoz sem jutott. Tényleg őszinte és szókimondó.

– Szükséges egy úriembernek indok a táncra? – vágott vissza.

A kisasszony ajka kissé megfeszült.

– Soha nem tartottam olyan embernek, aki ok és cél nélkül tesz valamit.

A gróf vállat vont.

– Nagyon magányosnak tűnt abban a sarokban.

– Lord Middlethorpe társaságában voltam – felelte Susannah könnyed hangon.

David a szemöldökét sem vonta fel, mivel mindketten tudták, hogy az idős Lord Middlethorpe az általános vélekedés szerint nem számít egy ifjú hölgy elsődleges választásának, ha társaságról van szó.

– Nincs szükségem a sajnálatára – hebegte.

– Nem is feltételeztem.

Susannah hirtelen felnézett rá.

– És most leereszkedően viselkedik velem.

– Eszembe sem jutna – felelte David a valóságnak teljesen megfelelően.

– Akkor mi ez az egész?

– Ez? Mi? – kérdezett vissza a gróf, fejét kissé oldalra billentve.

– Az, hogy velem táncol.

David legszívesebben elmosolyodott volna, de nem akarta, hogy a kisasszony azt gondolja, rajta mosolyog, ezért teljesen semleges arckifejezéssel válaszolt:

– Ön elég gyanakvó ahhoz képest, hogy éppen keringőt táncol.

– A hölgyeknek éppen keringő közben kellene a legnagyobb gyanakvással élniük.

– Ami azt illeti, bocsánatot akartam kérni – felelte David. Maga is meglepődött a szavain, feszengve köhécselt. – Azért, ami a múlt nyáron történt.

– Mire szeretne utalni ezzel? – kérdezte Susannah óvatosan.

David ránézett, és remélte, hogy tekintetéből csak kedvesség árad. Nem igazán volt hozzászokva ehhez a mimikához, ezért nem lehetett biztos abban, hogy pontosan azt a hatást éri el, amit szeretne. Mégis próbált együttérzőnek tűnni, amikor azt felelte:

– Azt hiszem, tudja.

Susannah izmai tánc közben megfeszültek, és David megesküdött volna, hogy érezte, ahogy a kisasszony gerince acéllá változik.

– Lehetséges – felelte feszült hangon. – De fel nem foghatom, mi köze lehetne ehhez önnek.

– Lehetséges, hogy valóban semmi közöm hozzá – fejezte ki egyetértését a gróf –, mindazonáltal szeretném, ha tudná, egyáltalán nem értettem egyet azzal, ahogy Clive eljegyzése után az előkelő társaság önnel bánt.

– A pletykákra gondol? – kérdezte Susannah teljesen közönyösnek tűnő arccal. – A mellőzöttségre? A visszamondott meghívásokra? Vagy a szemenszedett hazugságokra?

A gróf feszengve nyeldekelt, nem tudta, hogy a kisasszony helyzete valóban ilyen kellemetlenné vált.

– Mindezekre összességükben – felelte halkan. – Soha nem volt szándékomban…

– Soha nem volt szándékában? – vágott a szavába Susannah, és tekintetében indulat villant. – Soha nem volt szándékában! Az ön szándékában? Eddig abban a feltételezésben éltem, hogy Clive hozza a döntéseket a saját életéről. Ezzel elismeri tehát, hogy Harriet az ön döntése, az ön választása volt, nem Clive-é?

– Harriet az öcsém választása volt – jelentette ki a férfi határozottan.

– És az öné? – folytatta a konok kikérdezést a kisasszony.

Hazugságnak semmi értelme nem lett volna, ráadásul nem éppen becsületes lépés.

– Az enyém is.

Susannah ajkát összeszorítva nézett maga elé, tekintetében egyszerre csillant győzelem és vereség; mintha hónapok óta erre a pillanatra várt volna, de most, hogy eljött, egyáltalán nem volt olyan édes, mint remélte.

– De ha feleségül vette volna önt, nem emeltem volna kifogást – jegyezte meg David halkan.

Susannah tekintete a gróf arcára rebbent.

– Kérem, ne hazudjon nekem – súgta.

– Nem hazudok – felelte David sóhajtva. – Ön nagyon kedves, jó felesége lesz valakinek, Miss Ballister. Efelől semmi kétségem sincsen.

Susannah erre semmit nem szólt, de tekintete fényes volt, és David megesküdött volna, hogy legalább egy pillanatra úgy látta, az az eperpiros ajak megreszketett.

Valami nyugtalanítani kezdte. Nem tudta volna megmondani, mi az, és nem akart arra gondolni, hogy a szíve táján érzi ezt a furcsaságot, de egyszerűen nem tudta elviselni, hogy Miss Ballistert könnyeivel küszködve lássa. Volt azonban valami, amit megtehetett, azonkívül, hogy azt mondja:

– Úgy illett volna, hogy Clive mindenképpen tájékoztassa önt a terveiről, mielőtt a nagy nyilvánosságnak bejelenti.

– Igen – felelte Susannah. – Így kellett volna tennie.

David érezte, hogy keze önkéntelenül szorosabban simul a kisasszony derekára. Nem könnyítette meg ezt a furcsa helyzetet, de Davidnek nem is volt oka elvárni tőle ezt. Ami azt illeti, csodálta Susannah büszkeségét, tisztelte, amiért emelt fővel tud járni, mintha nem engedné meg az előkelő társaságnak, hogy megszabják neki, hogyan kell megítélnie magát. A meglepetés kellemes borzongásával nyugtázta, hogy Susannah rendkívül figyelemre méltó ifjú hölgy.

– Így kellett volna tennie – ismételte önkéntelenül a kisasszony szavait –, de mégsem tette, és ezért helyette én kérek bocsánatot.

Susannah kissé oldalra biccentette a fejét, tekintetében szinte tűnődő öröm csillant, ahogy azt mondta:

– Józan megítélés szerint, azt hiszem, a bocsánatkérés helyénvalóbb lenne, ha maga a delikvens, Clive tenné meg, nemde?

David futó mosollyal válaszolt:

– Valóban, de csak feltételezhetem, hogy még nem tette. Ezért, a Mann-Formsby család férfi tagjaként…

Erre a kisasszony hallhatóan felhorkant, amit a gróf úr nem tudott előnyös reakcióként értékelni.

– …tehát a Mann-Formsby család férfi tagjaként – folytatta, és felemelte a hangját, de rögtön halkabbra fogta, amint észlelte, hogy erre számos, a közelben táncoló pár felkapja a fejét – …mint a Mann-Formsby család feje – korrigált –, kötelességem bocsánatot kérni, ha családom valamely tagja tisztességtelenül viselkedik, arra is kiterjedően, ha a bocsánatkérést ő maga nem teszi meg.

Gyors riposztra számított, és a kisasszony valóban szóra nyitotta a száját, szeme sötét szikrát szórt, de aztán olyan hirtelenséggel változtatta meg szándékát, hogy a gróf lélegzete elállt a csodálkozástól. Mert Susannah azt mondta:

– Köszönöm. Elfogadom a Clive nevében megtett bocsánatkérést.

Nyugodt méltóság volt a hangjában, olyasmi, ami arra késztette a grófot, hogy még közelebb vonja magához a kisasszony derekát, hogy ne csak egyszerűen fogja a kezét, hanem ujjait ujjai közé fonja. Ha azonban közelebbről meg akarta vizsgálni ezt az érzést – és nem volt biztos abban, hogy meg akarja –, annak esélye elveszett abban a pillanatban, amikor a zenekar befejezte a keringőt. Ott állt a bálterem közepén, az illem szerint elegánsan meghajolt a hölgy előtt, aki megtisztelte a tánccal, Susannah pedig szabályosan térdet hajtott. Udvariasan búcsúzott:

– Köszönöm a táncot, milord.

És ezzel teljesen nyilvánvaló lett, hogy a beszélgetésüknek is vége. De ahogy David nézte, hogy Susannah elhagyja a termet – valószínűleg egyenesen oda ment, ahová indult, mielőtt megállította –, képtelen volt lerázni magáról az érzést: többet akar. Több Susannah-szót, több beszélgetést. Több Susannah-t.

Aznap éjjel két nagyon furcsa esemény történt.

Az egyik helyszíne Susannah Ballister hálószobája volt.

Nem tudott aludni.

Ezt sokan egyáltalán nem tartották volna furcsának, Susannah azonban mindig azonnal elaludt, amint a feje a párnához ért. Ez a tulajdonsága felettébb bosszantotta a húgát, amikor még egy szobában laktak. Letitia a suttogó éjszakai beszélgetések nagy rajongója volt, Susannah azonban legfeljebb könnyű horkolással vett részt a társalgásban.

Még a Clive cserbenhagyásos elpártolása utáni napokban is úgy aludt, mintha az örök álmot aludná. Ez volt az egyetlen menedéke cserben hagyott debütáns életének fájdalmai és bonyodalmai közepette.

Ez az este azonban teljesen más volt. Susannah hanyatt feküdt (ami önmagában is furcsa, mert oldalvást szeretett feküdni), és a mennyezetet bámulta. Azon tűnődött, hogy a mennyezet repedéseinek mintázata mióta formál üregi nyulat. Illetve erre gondolt, valahányszor megkísérelte Renminster grófját kitessékelni gondolataiból. A valóság ugyanis az volt, hogy azért nem tudott aludni, mert önkéntelenül újra és újra felidézte beszélgetésüket, elemezgetett minden elhangzott szót, és próbált nem tudomást venni arról a borzongatóan édes érzésről, ami akkor fogta el, amikor felidézte a gróf halvány, kissé ironikus mosolyát.

Még mindig képtelen volt elhinni, hogy a sarkára tudott állni vele szemben. Clive csak „az öreg” néven emlegette, és számtalanszor nevezte morcosnak, dühösnek, babonásnak, arrogánsnak és átkozottul idegesítőnek. Susannah eléggé tartott a gróftól; tény, hogy Clive nem úgy állította be fivérét, mint aki közvetlen, nyitott és udvarias férfi lenne.

De ő a sarkára állt, és megőrizte büszkeségét.

Most pedig azért nem tud aludni, mert folyton Davidre gondol, de nem bánta, mert ez édes, szédítő érzés volt.

Nagyon régen volt büszke magára. Már majdnem el is felejtette, milyen érzés.

A másik furcsa esemény ezen az éjszakán a város másik végében, a Holborn negyedben történt, Anne Miniver háza előtt, aki csendes életet folytatott a közeli Inns of the Court ügyvédei és jogtudósai közelében, bár Anne foglalkozása, már ha foglalkozásnak lehet nevezni, szerető volt. Egészen pontosan Renminster grófjának szeretője.

Miss Miniver azonban nem sejtette, hogy bármilyen furcsa történés lenne folyamatban. Ami azt illeti, a furcsa történést csak maga a gróf észlelte, aki kocsisának azt az utasítást adta, hogy a Worth-bálból egyenesen Anne elegáns sorházi lakásához vigye. Amikor azonban kiszállt a hintóból, felment Anne lakásának lépcsőin és épp a sárgaréz kopogtatót akarta megemelni, hirtelen úgy érezte, nem is akar találkozni vele. A sürgető késztetés egyszerűen elmúlt.

Ami Renminster gróf esetében igazán különös volt.

2. fejezet

Ön is észrevette, hogy Renminster grófja tegnap éjjel a Worth-bálban Miss Susannah Ballisterrel táncolt? Ha nem, az igazán szégyen, mert ebben talán ön az egyetlen. A keringő volt a bál legfőbb beszédtémája. Bár nem mondható el, hogy a beszélgetés a lehető legszívélyesebb lett volna. Ami azt illeti, e sorok írója villanó tekinteteket és heves szavakat vélt észlelni. A gróf nem sokkal a tánc után távozott, de Miss Ballister még több óráig maradt, és szemtanúk szerint legalább tíz fiatalemberrel táncolt, mielőtt húga és szülei társaságában távozott. Tíz úriember. Igen, e sorok írója számolta. Összehasonlítást nem tenni egyszerűen lehetetlen, amikor a gróf táncra kérése előtt táncpartnereinek száma pontosan nulla volt.

LADY WHISTLEDOWN TÁRSASÁGI LAPJA,

1814. január 28.

A Ballister családnak sohasem voltak anyagi gondjai, de nagyon vagyonosnak sem mondhatók. Ez általában egyáltalán nem zavarta Susannah-t; soha nem vágyott semmire, és nem látott okot arra, hogy három pár fülbevalót akarjon, amikor az egyetlen gyöngy minden öltözékéhez egészen jól illett. Természetesen alkalomadtán, ha megajándékoznák egy új párral, nem utasította volna el; egyszerűen nem látta értelmét annak, hogy napjait olyan ékszerek iránti epekedéssel töltse, amelyek sosem lesznek az övéi.

Volt azonban valami, ami miatt azt kívánta, bárcsak ősibb, gazdagabb, nemesi címmel rendelkező családba született volna, olyan családba, amelynek az előkelő társaságban nagyobb befolyása van.

A színház.

Susannah rajongott a színházért, rajongott azért, hogy belefeledkezhet valaki történetébe. Mindent imádott a színházban, az illatoktól a fényeken át egészen addig a csiklandós érzésig, amikor a nézők tetszésük jeleként összeütik a tenyerüket. Sokkal érdekesebb volt, sokkal jobban lekötötte a figyelmét, mint a zeneestek, és sokkal jobb szórakozás volt, mint a bálok és egyéb táncmulatságok, amelyeket hét estből legalább három alkalommal látogatnia kellett.

A probléma azonban abban állt, hogy családjának nem volt olyan színházi páholya, amelyet az előkelő társaság megfelelőnek tartott, ő pedig nem ülhetett a nézők közé, csak tőlük elkülönülve, páholyba. Édesanyja határozott véleménye szerint illedelmes ifjú hölgyek nem mutatkoznak a csőcselék közelében. Ami következésképpen azt jelentette, hogy Susannah csak akkor látogathatott színházba, ha meghívta valaki, aki megfelelő páholyt bérelt családjának és magának.

Amikor üzenet érkezett shelbourne-i unokatestvéreitől, amelyben meghívták aznap este A velencei kalmár előadására, amelyben Edmund Kean játssza Shylock szerepét, kis híján felkiáltott az örömtől. Kean alig négy napja debütált a szerepben, és az egész előkelő társaság erről beszélt. Azt mondták, egyszerűen csodálatos, elbűvölő, páratlan, és ezektől az értő és dicsérő szavaktól egy olyan igazi színházba járó, mint Susannah, szinte remegett a vágytól, hogy mielőbb megnézhesse a darabot.

Azt azonban nemigen remélhette, hogy valaki meghívja színházi páholyába, hogy ő is láthassa a kitűnő előadást. Nagyobb társasági eseményekre csak azért kapott meghívást, mert a társasági urak és hölgyek kíváncsiak voltak, hogyan reagál Clive és Harriet házasságára. Kisebb összejövetelekre nem érkeztek meghívók.

Egészen a csütörtöki Worth-bálig.

Úgy érezte, ezért a grófnak tartozik köszönettel. Mert a gróf táncra kérte, és most újra partiképesnek tartják. A gróf távozása után legalább nyolc táncfelkérést kapott. Illetve tízet. Számolta. Tíz férfi kérte fel táncolni, ami pontosan tízzel több, mint ahányan az előző három órában felkérték a bálon, a gróf keringője előtt.

Ami azt illeti, szinte visszataszító, de legalábbis megdöbbentő, milyen nagy hatással lehet egyetlen férfiú az egész előkelő társaságra.

Egészen biztos volt abban is, Renminster grófja az oka, ha nem is közvetlenül, legalábbis közvetetten annak, hogy a színházi páholyba unokatestvéreitől meghívást kapott. Nem gondolta, hogy a Shelbourn család tudatosan kerülte őt… tény, hogy egészen távoli unokatestvérek voltak, és sosem ismerte őket valami jól. Amikor azonban üresedés történt páholy-körükben, és még egy hölgyre volt szükségük, hogy teljes legyen a társaság, a pénteki