AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Minden poklokon keresztül

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-06-4

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Minden poklokon keresztül

Tartalom

Minden poklokon keresztül

Első rész

Jegyzet

Zsombor vára

Ami egy asszonynak legnagyobb panasza

A derék szász Henning Brüniszkáld lovag

A lakodalmi menyasszonytánc és a véres kard

Páter Zenobius

Hinczó prófétácskának és az ő apró seregének viselt dolgai

Brüniszkáld megváltja a gyermekeket a saját vére árán

Zenobius megvereti a gyermekek táborával a hitetleneket, anélkül, hogy elvinné őket Mezopotámiába

Nagy dicsősége a magyarok királyának

Csodák, amelyek történnek a pusztában

Segítség érkezik az éhezőknek és a szomjúhozóknak, melyben azonban kevés köszönet vagyon

A tarenta féregnek csodálatos természetű marása

A Jezrael völgy nagy nyomorúságai

A veszedelmes dudaim gyümölcsök

A tetemhalom

Clarinda megtalálja elvesztett férjeurát

Vannak, akik még a hitetleneknél is gonoszabbak

Az igazi De Blois lovag megérkezik

A keresztes hadak rátalálnak a Jordánra, hanem az ellenségre nem találnak

Az egész hadjárat egy búcsújárássá válik a Szentföldön

A Thábor hegye

Csodálatos megrémülés a Thábor hegyén a keresztesek közt

Második rész

Szekéren ment, gyalog jött

Hogy fogták el Lebée Lászlót

Isten csodái a föld alatti világokban

A mezítlábos szentek serege

A keresztes homlokú lovag

A soknyelvű diakónus

Az egyik antropophang, a másik assasin

A Hegyek ura vagy a Hegyi vén és annak a birodalma

Alamut vára a hegyek közt

Az üdvözlő tőr

A fedáik

Mohamed paradicsoma

Nagy csapás éri Máriát

A gyónások napja

Róbert lovag menyegzője

A kunok táborában szenvedett rémségek

Az idegen országokban

Az ördög hegyei

Damaszkusz a pálmák városa

Mária fényes bevonulása

Mária félni kezd a paradicsomtól

Malek Kamel, az igazságos

A templomos lovagok

Malek Kamel ítélete

Mária szól a damaszkuszi néphez

Mária Malek Kamel szultán előtt

A gyermek, aki anyját nem találja

Amit a szultán mesél

A veszedelmes paradicsom

A Holt-tenger várában

A vak oroszlán

A Holt-tengeren keresztül

Miért jó vaknak lenni?

A csodatét

A síró foglyok börtöne

A rettentő viszontlátás a férj és a nő között

Hogyan ölte meg a szultánt a galamb?

Menekülés a viharban

Az utolsó pokol, a legrosszabb pokol

A szent szerelme a bűnös iránt

Az eltűnt hitves

A bűnbánat napjai

Az alamizsnakenyérkék

A ravatal és a halottkép

Mit lát valaki a halál után?

Az utolsó kísértet

Amit ember ki nem talál, egy méh kitalálja

Első rész

Jegyzet

Előrebocsátom, hogy ez nem valami költött mese; mert ha az volna, vakmerőnek kellene neveznünk azt a képzeletet, mely ilyenre vetemedett; hanem valóságos igaz történet, melynek krónikai vázlata kéziratban megtalálható zsombori evangélikus lelkész, Rozsondai László úrnál, Orbán Balázs tudós történetírónk bizonysága szerint; – az akkori korszak rajzolásához való adatok is a valóságból vannak véve, a leghitelesebb kútfők nyomán; – és így minden kételkedés nélkül olvashatja azt mindenki, s ha némely eseményt rendkívülinek fog benne találni, magyarázza meg neki azt a rendkívüli idők szelleme.

Zsombor vára

Az erdélyi „Királyföld” határán egy gúla alakú hegy tetején áll Zsombor vára; aminek hovatartozása felett örök időktől fogva sok vita volt. A szászok azt vitatták, hogy őhozzájuk tartozik mint Kőhalomszék határvára, a székelyek szintén a magukénak állították; a vár maga is hol ide, hol amoda költözött aszerint, amint a vár birtokosa az erdélyi vajdával jó barátságban, vagy ellenségeskedésben élt, de egyszer megtörtént vele az a csoda, hogy még a szászszéknek a fővárát is elhozta magával a székely földre: Kőhalom várát, amit ők „Reps”-nek neveznek, a rómaiak pedig hajdan „Romadivum”-nak hívtak. Hogy ez mint történhetett meg, az ebben a mi történetünkben érthetővé lesz téve.

Zsombor várát a tizenharmadik század második tizedében Lebée László székely gróf bírta. A székelyeknél ugyan csak „pimór”-oknak hívták az előkelő várurakat; hanem Lebée László akként jutott a grófsághoz, hogy ő is egyike volt annak a száz székely testőrnek, akik Visegrádon a király mellett voltak, s Gertrud királyné idejében jó dali táncos volt: akkor kapta ezt a címet, több más korabeli leventékkel együtt. Gertrud királyné siralmas esete után aztán hazajött Lebée László is Erdélybe, itt megházasodott, elvette Homoród-Szent-Mártonról a gazdag Tompa Márton leányát, akivel sok világi kincset kapott; de a minden kincsnél és vagyonnál drágábbat e megbecsülhetetlen jó nőnek szívében, akinek történetéhez hasonlót nem egyhamar hall az ember. A nőt Máriának hívták: árva leány volt, apja, anyja korán elhalt, az öccsét is, Annát odavette magához a férje várába, ahol mindenben bősége volt.

Ami egy asszonynak legnagyobb panasza

Már több mint két esztendeje volt férjnél Mária, és az ég még mindig nem áldotta meg gyermekkel, ami nagyon búsította. Megkísértett mindent, amihez az ilyen gyász esetén tisztességes nők folyamodni szoktak, (mert valóban éppen olyan gyász az, mikor valaki, akit nagyon szeretnének, nem születik, mint mikor valaki, akit nagyon szeretnek, meghal). Szent fogadásokat tett, elment búcsúra gyalog a csodatevő Boldogasszony-képhez, arany klenodiumokat tett le az oltárra, sőt saját kezével hímzett egy oltárszőnyeget a Szűzanya képével, de az mind nem használt; már a javasasszonyokhoz is folyamodott, s ámbár annyira nem hagyta rábeszéltetni magát, hogy bájitallal, kenőcsökkel tegyen kísérletet, amiket tilt a jó erkölcs; de az ártatlanabb babonákat nem hagyta megkísértetlen, amik arra vannak kigondolva, hogy a nő mi módon nyerje meg a maga urának igaz szeretetét. Hogy ennek annyiféle babonája van, az mind csak azt bizonyítja, hogy mi sokat kellett a szegény nőknek szenvedniük világteremtése óta ebben az egy dologban!

A szegény úrasszony eközben azzal áltatta a szívét, hogy ha valami várbeli asszonyának volt kisgyermeke, azt vette magához, hogy legyen, akit gügyögtessen, akinek a gagyogását hallja, s akit utánahordjanak, hogy azt hihesse valaki, az övé.

Egyszer aztán egy vajákos asszony azt mondta neki, hogy „végy magadnak tükröt” – mivelhogy abban az időben a székely asszonyok nem használtak tükröt, azt tartva, hogy nem jó abban nézegetni az asszonyembernek a saját orcáját: mert amíg szép, addig csak hivalkodóvá teszi a tükörbe tekintés, ha pedig egyszer elkezdi a szépségét veszteni, akkor meg csak bánatot okoz neki. Azért jobb azt nem hozni a házba. Mária most aztán kérte az urát, hogy hozasson neki egy tükröt, amit az szívesen meg is tett. A tükör aztán azt mondta neki: „Szép vagy! Szép vagy! De mégsem olyan szép, mint az öcséd, a szép Anna.” – De még ebből nem értett semmit.

Végre elmondta a lelki fájdalmát a gyóntató atyjának, hogy talán valami bűnéért látogatja ekképpen az Isten.

A gyóntató atya bölcs férfiú volt, s azt a tanácsot adta Máriának, hogy „add férjhez az öcsédet, Annát”.

És Mária még ebből sem értette meg a titkot, aminek a sejtelméhez hiányzott a lelkéből minden fogalom.

De azért szentírásnak vette a gyóntató atya tanácsát, s rajta volt, hogy az öccsét, Annát minél előbb konty alá kerítse. Ne mondja aztán a tükör, hogy „van náladnál szebb is a háznál”.

A derék szász Henning Brüniszkáld lovag

Nem is kelle pedig messze menni az alkalmas vőlegény keresésével. Ott volt a szomszéd Kőhalom ura, gróf Henning Brüniszkáld lovag, aki gyakran átjárt Zsombor várba, s sólymot, agarat hordott ajándékba Anna leányasszonynak, jóindulatja jeléül. Az nem is titkolta, hogy Annát szeretné elvenni: csak neki adnák. S a szász gróf szép deli levente volt, sűrű, világosszőke hajjal, nagy, őszinte, szép kék szemekkel, piros, derült arcával s bajvívó termetével. Vitézi tornában is tört már lándzsát Anna tiszteletére, s az ő szalagját viselte a kalapja mellett. És amellett olyan jó fiú volt, mint a falat kenyér: mindenre készen állt, amit csak kívántak tőle; ha azt mondták neki, hogy ugrasson be lóháton a jégzajos folyóba, megtette, s ha azt mondták neki, hogy üljön le a porba a kis gyerekekkel pitykövet játszani, hát azt is megtette. Pedig sok ilyen próbát ki kellett neki állani az ő jó barátjától, Lebée Lászlótól, akivel együtt gárdistáskodtak Visegrádon, az udvarnál. Mikor megkérte tőle Anna kezét, azt mondta neki Lebée László: „Előbb tanulj meg magyarul, ha egy év alatt megtanulsz: neked adom.” Az udvarnál nem tanulhatta azt meg Brüniszkáld, hanem lement a faluba, s ott megtanult magyarul két hónap alatt. Akkor megint azt mondta neki Lebée László: „Hja, édes játom, te székely leányt nem vehetsz el, mert te idegen vagy, s székely leányt idegenhez nem adunk; mert a mi törvényünk az, hogy az idegennel nősült székely nő minden vagyonát elveszti. Ha az Annát el akarod venni, előbb légy székellyé.”

Brüniszkáld még erre is ráállt. Pedig az nem ment országbontás nélkül. Neki előbb ki kellett jelentenie, hogy a maga várával, Kőhalommal átlép a székely Udvarhelyszék területébe. Emiatt az egész szászság majd megölte; a szebeni szász gróf égre-földre protestált az átszökés ellen: fenyegette, hogy ostromot visz rá; de Brüniszkáld azzal mind nem törődött: olyan jó fiú volt, minden bosszúságot eltűrt, mégis beállt székelynek, s be hagyta a szőke haját fonni három üstökbe, gyöngyös szalagok közé, ahogy akkor a székelyek viselték.

Ennél erősebb próbára csakugyan nem lehetett már állítani a derék szász ifjút, annálfogva nem maradt hátra más Lebée Lászlónak, mint hogy kitűzze a menyegző napját, amikor aztán csakugyan oda kell adni az Annát a derék Brüniszkáldnak.

És ennek a napnak úgy örült előre – nem a menyasszony –, hanem a nénje, Mária. Valami szent sugallat azt mondá neki, hogy ettől a naptól kezdve majd ő tökéletes boldog nő fog lenni aztán.

A lakodalmi menyasszonytánc és a véres kard

De nagy teketóriával jár ám az ilyen székely lakodalom: annyiféle ürügye van a húzás-halasztásnak, hogy nagy csoda, ha a szerető szívek meg nem unják a várakozást.

Nyolc nappal előbb megtartják a „Siratót”. Azon az egybekelendők minden férfi és nő gyermekkori pajtásának össze kell gyűlni, s a társaságukból kiváló párt vígan elsiratni. Ezután jön az eljegyzés.

Azután jön a hivatalos leánykérés: egész segédszemélyzettel, násznagyokkal, vőfélyekkel, nagy nyoszolyókkal, kis nyoszolyókkal. A leányos ház ura nem akar semmit tudni az egész eljegyzésről: soha hírét sem hallotta a kérő leventének; utoljára bottal kergeti ki valamennyit. Akkor maga jön vissza a násznépével a vőlegény, s erőszakkal töri be az ajtót, s követeli a menyasszonyát, különben kárt tesz a házban! Arra aztán előhoznak neki egy sánta, púpos vén banyát; itt van hát a mátkája, vigye el: sorba hordják a világ minden rútját eléje, hogy válogasson belőlük, míg végre nagy nehezen előteremtik az igazi szerelmesét. De akkor meg agyonfaggatják bolondnál bolondabb kérdésekkel; amikre magától kell neki kitalálni a feleletet, addig nem kapja meg a leány kezét. Ha annak vége van, következik a móringolás: a kelengye adása, vevése: kegyetlen szerződéseknek csomóra kötése. Még aztán egy csuprot le kell lőni nyíllal egy magas szálfa hegyéről, addig nem lehet menni az esküvőre; aztán következik egy hosszú lakoma, aminek végevárhatatlan ételfogásaihoz a vőfélyek verseket mondanak. Asztalbontás után meg a végtelen tánc: amiben a menyasszonynak sorban kell egyet lejteni a násznép valamenyi férfiával, öregével, ifjával. A vőlegény maga is szeretne már hozzájutni, hogy egyet táncolhasson vele; de mindig elkapja más az orra elől, s addig ki nem adja, míg váltságot nem fizet érte. – Végre egyszer aztán széttaszítja két öklével Brüniszkáld az útját álló sokaságot, s megragadja kezénél fogva a szép menyasszonyát, át is öleli a derekát, s azt kiáltja: „No, most már mégiscsak az enyém vagy!” S aztán int a cifra selyemkendővel a hegedűsöknek és trombitásoknak, hogy most már az ő nótáját húzzák: a vőlegény táncát.

Rázendítik szépen. Brüniszkáld délcegen lejti a dali táncot, bájos szép aráját kezénél vezetve. „Bizony szép egy pár ez!” – mondogatja fennszóval minden ember. De összeillenek! – Mária szemében is ragyognak könnyek. Az öccse boldogságán örül, de talán a magáén is.

Ekkor, midőn legjavában lejtik a vőlegénytáncot, kívül a tornácról belebődül a vidám zenébe valami bús kürthang; az ajtó felnyílik, s belép rajta, feltett, tollas süveggel a fején, mellén az ország címerével, egy páncélos alak, akinek az orcája rémületet gerjeszt marcona tekintetével; de még szörnyűbb az arcánál az, amit a kezében magasra emel: egy vértől csepegő pallos. –

A zene elnémul, a vígság megszűnik; a palloshordó alak megáll a táncterem közepén, s sok kiabálástól félig berekedt hangon így rivall:

– A király nevében! Vitézlő székelyek, primórok és lófők! Én, az ország pristáldja, felhívlak titeket, hogy azonnal lóra, fegyverre kapjatok, hadseregbe gyűljetek, a „vitéz sereg” azonnal táborba szálljon a „gyönge sereg” hírmondásra készen álljon, a „tehetetlen sereg” a várakba felvonuljon. A véres karddal hívlak a király nevében ősi szokás szerint, én az ország pristáldja. Teljesüljön a törvény!

Azzal megfordult a sarkán a címeres alak, s amily merev ünnepélyességgel jött, olyannal távozott a teremből.

Páter Zenobius

Tudnunk kell mindenekelőtt, hogy a székelyeknek kemény törvényük volt arra, hogy mikor a király körülhordatja a véres kardot, akkor minden felnőtt férfiúnak lóra, fegyverre kell kapni, és menni az ellenség elé, s egy egész hónapra való eleséget vinni magával. Nagy csoda, hogy egy betörő ellenség tovább tartson, mint holdújságtól holdfogytáig, ha folyvást kopogtatja a fejét a székely a buzogánnyal. Ez tehát igen jó törvény volt. – Egyéb adót úgysem fizetett a székely. Csak olyankor, ha a királynak fia született, billogoztatott el minden kapu birtokosa egy ökröt a királyfi számára. Bárcsak több ökröt billogoztak volna el!

A jó Brüniszkáld tehát ráhagyta magát beszéltetni, hogy a menyegzője kettőbe szakadtával, egyedül, menyasszony nélkül baktasson haza a várába, s összegyűjtve a zászlója alá valamennyi harcosait, levonuljon a székelyek táborába, akik mind Aranyosszéken az Aranyos víz rónáin gyűltek össze táborokba: mintha onnan várnának valami ellenséget.

Otthon maradt atyafiai, a szászok, ki is csúfolták jól: „Látod! Úgy kell neked! Minek csaptál fel székelynek? Most nem kellene táborba szállnod.”

Mikor aztán már nagyon sokan gyülekeztek össze a táborban, egyszer csak jön nagy énekszóval onnan a Királyhágó felől egy búcsújáró sereg feléjük. Csupa zarándok volt az, hosszú keresztvégű botokkal a kezében, a palástján meg a kalapja mellett csigahéjakkal, a mellükön pedig kereszttel. Előttük lovagolt egy vörös barát, szamárháton, szentképes zászlóval a kezében. Volt abban a zarándokseregben mindenféle nemzetbeli szerzet: még olyanok is, akiknek soha hírét se hallották a két magyar hazában; azok mind deák zsolozsmákat énekeltek.

Mikor odaérkeztek a tábor közé, a vezérlő szerzetes leszállt a lováról, s azt kérdezte, hogy kik ennek a seregnek a vezérei. Éppen Brüniszkáld lovagtól kérdezte: annak volt a legfényesebb vértezete.

– Hát ki volna más, mint én meg a süvem, vitéz Lebée László itten.

A szerzetes erre megölelte, megcsókolta Brüniszkáldot, ami annak sehogy sem volt kedves, mert olyan szaga volt, mint mikor a penész meg a hagyma összeházasodik. Hanem hát ez csak azt bizonyítja, hogy a jámbor zarándokvezér többet lakott föld alatti odúkban, mint a fényes palotákban, s élelmét nem a nagyurak fényes asztaláról, hanem a mezőkről szedegette.

A barát aztán azt mondta Brüniszkáldnak, hogy térdeljen le, hadd áldja meg.

– Biz én nem térdelek! Ha meg akarsz áldani, ágaskodj fel.

Hanem a süve, a Lebée László, az letérdelt a barát előtt, azt meg is áldta az; azután a dolmányára rátűzött neki egy keresztet vörös posztóból. Brüniszkáldnak is akart, de az azt kérdezte előbb, hogy mire való az?

A barát valami olyan nyelvet beszélt, ami magyarból, németből és olaszból volt keverve: így aztán megértette Brüniszkáld, hogy ha ő azt a szent jelvényt a köpenyére feltűzeti, akkor őneki minden eddig elkövetett és még ezután elkövetendő bűnei teljesen meg lesznek bocsátva.

– Hát tudod – monda Brüniszkáld –, én még eddig nagyon kevés bűnt követtem el; hanem ezután szándékozom nagyon sokat elkövetni; de hát te ki vagy? Miféle szerzet? Hogy ha az adósságomat valaha szememre vetik, azt mondhassam, hogy te elengedted?

– Az én nevem Zenobius. Vagyok pedig a ti vezetőtök a túlvilágon, a szentek paradicsomába, ezen a világon pedig a Szentföldre.

– Hát oda ugyan nekem nem kell semmi vezetés – monda Brüniszkáld –, mert most is rajta állok. Ez nekem a szent föld, a hazám.

Ez a mondás nagyon tetszett a székely hadnagyoknak, kik a két vezér körül gyülekeztek; de annál kevésbé Zenobiusnak.

– No, azt pedig el kell hagynod; és elindulnod minden hadaiddal együtt az igazi Szentföldre, Palesztinába.

– Van eszemben odafáradni! Otthon hagytam egy félig feleségül vett menyasszonyt, akivel még jól meg sem ismerkedtem.

– Márpedig otthon kell hagynod a legkedvesebbedet is. Endre király Spalatóban vár reátok, ahol veletek együtt hajóra fog szállni.

– Hát Endre királyt mi lelte, hogy Palesztináig meg sem akar állni?

– Szent fogadása készti. Megfogadta boldogult atyjának a halálos ágyán, hogy elmegy a hitetlenek ellen harcolni.

– Hej, de régen volt az! Azóta vissza is jöhetett volna! Csak most ér rá, hogy a fogadását beváltsa! Könnyű neki! Mikor Halicsban járt hadat viselni, azalatt a magyarok megölték a feleségét; Isten nyugtassa meg: kegyetlen egy asszony volt. Most újra megházasodott, elvett egy vén hárpiát onnan Türingiából: már most azt hiszi, hogyha elmegy, attól is megszabadítják a magyarok. De énnekem csinos, takaros kis feleségem van, akit nem hagyhatok itthon nádorispánra. – Ha fogadta Endre király az apjának, hogy elmegy szerecsent ölni; hát csak menjen, én nem tartóztatom – én nem fogadtam az apámnak semmit: én itthon maradok.

– Istentelen pogány beszéd! – kiálta fel elszörnyedve Zenobius.

– No Brüniszkáld! – szólt közbe Lebée László. – Ne rugódozzál az ösztön ellen: ami parancsolat, az megáll. Mikor a véres kardot körülhordatja a király, akkor minden székelynek lóra kell ülni, és táborba szállni.

– Megtettem; ideszálltam. Ismerem a törvényt. Mint székely tartozom az országom határát védelmezni körös-körül mindenféle ellenség ellen. Meg is teszem. Hozza ide Endre király az ellenséget; közévágok: nem ugrok előle a Marosba; de én ellenséget keresni nem megyek a világ végére; aki énnekem semmit sem vétett.

– Istenem! Hát akik a Krisztus sírját tapostatják lovaikkal!

– Az én Krisztusom a mennyországban van régen, az nincsen a sírban.

– Akik ellen négy pápa hirdetett keresztes háborút.

– Én azt tanultam, hogy Krisztus visszadugta Szent Péternek a kardját a hüvelyébe, s azt mondta, hogy őmiatta ne verekedjenek. Én Szent Péterrel tartok.

– Irtóztató pogány beszéd. Hiszen az ilyenért meg kellene az embert égetni a székelyeknek.

– Azt mondom, hogy ne hozzatok dühbe! Mert ha megharagszom, székelyebb leszek valamennyiteknél, s kitűzöm az őshit zászlaját a váramra, s behozom a lóáldozatot, és leszek inkább pogány, de mégsem megyek.

De nagyon tetszett ez a beszéd a székely hadnagyoknak, azt mondták, egészen igaza van Brüniszkáldnak, nincs a székelyeknek semmi keresetük Mezopotámiában, csak menjen vissza Zenobius atya, ahonnan jött, s mondja meg a küldőinek, hogy a székelyek itt állnak, táborban, s ha ellenséget kapnak, megverik; de ha Ázsiába akarják őket kivinni, arra azt felelik, hogy „ma nem!”

Lebée László elővette minden ékesen szólását, helyesebben mondva, minden szitkozódási tehetségét, hogy a székely harcosokat jobb erkölcsökre bírja. De hasztalan volt minden erőltetése; a székely inkább hagyta magát a Hopcihér ördöggel fölétetni, mintsem hogy háztűzhelyétől megváljon, és olyan messze földre elmenjen, amely napkelet felé fekszik, és mégis napnyugat felé kell elindulni, és menni-menni holdújságtól holdfogytáig, amíg az ember egy olyan tengerre talál, amelyiken hajók vannak, amik aztán megint tovább szállítják. S a víznek nincsen gerendája.

De hogy mi ütött egyszerre Lebée László lovaghoz, hogy ilyen nagy buzgó keresztyén lett belőle, holott mind ez ideig idehaza úgy ismerték, mint félpogányt, a visegrádi várban pedig a papok nem győztek rá panaszkodni világi magaviselete miatt? Ő maga azt állítá, hogy Zoérárd vértanú sírkövének az érintése idézte elő nála ezt a nagy változást, amit azonban mink korán se higgyünk el. Hiszen majd „a holt tyúk is kikaparja!”

Annyi bizonyos, hogy a Szentföldre való kirándulás még a boszniai hadjáratnál is kedvetlenebb vállalat volt. Ez már az ötödik keresztes háború akart lenni. Négy szent hadjárat lefolyt, anélkül, hogy abban Tuhutum és Árpád nemzedéke részt vett volna. Más nemzetek százezernyi számmal vérzettek el a szíriai pusztákon, a betlehemi, jeruzsálemi sziklasivatagok völgyeiben. Franciának, angolnak, németnek mind elég volt már a dicsőségből, csak a magyarnak nem volt még benne része. Ez pedig nehezen volt megmozdítható. Szent László megmondta, hogy ő nem tartja magát érdemesnek egy ilyen vállalat vezetésére; Könyves Kálmán okos ember volt; Vak Béla nem látott; az utána következő királyok mindegyike, mikor valami nyavalya utolérte, mindnyája fogadást tett, hogy elmegy a Szentföldre, ha aztán belehalt a mirigybe, akkor a fogadás a fiára maradt, az megint elhúzta-halasztotta, pénze természetesen egyiknek sem volt az ilyen költséges utazáshoz, míg végre második Endre királynak körmére égett a tapló! Most vagy soha! – parancsolák neki Rómából, rá kellett adnia a fejét, de úgy is ment az, mint amikor a kutyát bottal kergetik a nyúl után.

A székelyek, akik még akkor csak alig keveredtek ki az ős napimádó vallásból, s csak a régi hunnus írásjegyeiket használták, nem is igen könnyen voltak fellovalhatók a szaracénok elleni hadjáratra; de még sokkal megátalkodottabbak voltak ezeknél a szászok, akik csak nemrég kerültek ide ebbe a boldog országba, s a privilégiumaikat semmiképpen sem akarták elhagyni, olyan helyre törekedvén, ahol azok nincsenek kihirdetve.

Brüniszkáld gróf még amellett magas műveltségű előkelő lovag vala a maga nemzetében, aki a többi kortársak közül egy fejjel kiemelkedett, nevelését az anyjának köszönheté, ki türingiai grófné volt, s ennélfogva, bár írni nem tudott is, de olvasni igen jól tudott, s meg tudta mondani első látásra, hogy melyik könyv van minuskel, és melyik majuskel írással szerkesztve.

És ebben a tekintetben előtte állt páter Zenobiusnak, aki a latin alfabetből csak három betűt ismert, de azokról sem tudta, hogy melyik az első, melyik a harmadik. Annálfogva igen könnyű munkája volt vele, amikor a tudomány fegyverét fordítá ellene.

– Hallod-e te, páter Zenobius. Te bizonyosan ismerni fogod páter Chartuicius legendáját a Szent Gellért püspök vértanúról: amit én Visegrádon, a királyi könyvtárban olvastam. Hát az a szent férfiú, mikor még olyan rücskös barát volt, mint te, szintén el akart menni Palesztinába, a hitetleneket megtéríteni. De az apátura, a bölcs Rasina (hallottad hírét?) nem eresztette oda. Azt mondta neki: „Ugyan minek mennél te Jeruzsálembe, hogy ott a zsidóknak meg a szaracénoknak hirdesd az igét, akik még az apostoloknak a szavát sem vették be? Ha pedig a tengeren hajótörés talál érni, minden tudományoddal együtt a tengerbe veszesz; mert nem vagy te Jónás próféta, hogy a cethal gyomrában három napig maradhass. Azt mondom én neked, hogy ha te a hitetlenek lelkeit az ördögök körmei közül akarod megszabadítani, ne lódulj el olyan messzire: gyere ide a magyarokhoz, térítsd meg azokat az istentelen pogányságból, ne búsulj semmit, azok is olyan jól agyon tudnak téged verni, mint a zsidók és a szaracénok.” Ezt mondta Szent Gellértnek Rasina apátúr. Én sem mondhatok neked okosabbat: ha pogányokat akarsz megtéríteni, ne menj messze, még a magyarokig se menj, itt vannak az én szász atyámfiai, eredj közéjük, térítsd meg őket, mert én ezeknél istentelenebb pogányokat sehol ezen a világon nem tapasztaltam!

Páter Zenobius szót fogadott az aranyszájú ifjúnak, s elment az egész zarándok csapatjával együtt a Szászföldre: majd meglássuk, hogy lesz-e benne köszönet?

Brüniszkáld gróf pedig hozatott bort a várából a táborba, s áldomást ivott a székely hadnagyokkal, akik között igen nagy leve az ő becsülete: amiért ilyen szépen elbánék vala a baráttal.

Hinczó prófétácskának és az ő apró seregének viselt dolgai

Nemsokára azután, hogy Zenobius és az ő zarándok csapatja a Maros mentében bevonult a Szászföldre, történt az Isten csudája a földön, hogy a legbékeszeretőbb népfaj között egyszerre csak kiütött a zenebona.

Mégpedig azt nem valami felnőtt okos emberek kezdték, akiktől az ilyen bolondság leginkább kitelik, hanem az idétlen eszű gyermekek.

Előtámadt a Hátszeg vidéki erdőkből egy pásztorgyerek, kinek se atyját, se anyját nem ismerte senki, s az azt állította, hogy ő az Isten fia. Elkezdett a vásártéreken prédikálni, hogy őneki a Jézus megjelent álmában, s megbízta, hogy vezesse az utolsó keresztes tábort a Szentföldre: a pogányoktól megfertőztetett sírjának visszavívására. Ami addig annyi páncélos lovagnak, faltörő gépekkel, nem sikerült, a hitetlenek várait bevenni: végre sikerülni fog azoknak, akikről azt mondta az üdvezítő: „Ilyeneké a mennyeknek országa!” Gyermekek fogják a Szentföldet visszahódítani! Fegyver nélkül, vértezet nélkül, csupán egy ágakból kötözött kereszttel a kezükben vívják ki a diadalt, mely a pogányokat megszégyeníti. Az ő gyermeki éneklésektől omlanak össze a megdönthetetlen erősségek falai!

Olyan volt az, mint a ragály, mely a gyermekeket választja ki áldozatául. A felnőttek járhatnak-kelhetnek miatta, meg nem lepi őket; csak a gyermekekre éhezik. Egy holdváltozás alatt az egész Szászföldön el volt harapózva az a szent őrjöngés, a hétesztendőstől a tizenháromig terjedő életkor nemzedéke faluszerte, városokban egyszerre mind fölkerekedett, megszökött a szülői háztól, s futott ki az erdőre, Hinczót, a pásztorból támadt prófétácskát felkeresni. Táborrá, sereggé szaporodott fel a számuk, nekizúdultak énekelve, imádkozva, végig az egész Királyföldön, s mindenütt magukkal sodorták a kis apró gyermektársakat. Mindegy volt: fiú vagy leány, ment velük az egész nemzedék: pogányokat összetörni, szent országokat elfoglalni, erdő, mező visszhangzott a harci rivallásuktól. A vezérük, Hinczó ismert egy csillagot az égen, mely egész bizonyosan a Szentföldre vezet, annak a nyomán akarta elvinni az egész seregét.

Hogy ez a gyermekháború nem volt Zenobiusnak a tudta nélkül, arra bizton tűzbe tehetjük a kezünket. Ő osztotta ki a kereszteket, amiket a gyermekek a ruháikra akasztva viseltek, s hordta őket egyik völgyből a másikba, míg a számuk ezrekre nőtt fel, s valamennyit megáldotta, és bűnbocsánatot osztott nekik, s fogadást tétetett velük, hogy a szent sírért életüket föláldozzák.

Aztán pedig az egész tábornak a tarsolyában összevissza nem volt egy dénár útiköltség sem, amivel Palesztináig menjenek. Apjaik, anyjaik odamentek a gyermekeikért, hogy visszavigyék őket, de nem bírtak velük: úgy meglepte azokat a szent őrjöngés tüze. „Hová akartok menni annyi tengeren keresztül?”

Hinczó, a kis próféta megnyugtatta a kételkedőket. „Ne féljetek! Ebben az esztendőben két nap fog lenni az égen, az egyik nappal, a másik éjjel fog sütni. S azok olyan forróságot támasztanak majd, hogy minden tenger kiszárad előttünk, mi valamennyien száraz lábbal kelünk át a tengerek fenekén.”

Ezt már csak el kellett hinni, mert Zenobius is bizonyította.

A Szászföldön nem maradt egy gyermek az apai háznál. Fiúk, leányok mind tódultak seregestől Hinczó próféta meg Zenobius után, s amíg az erdélyi részeken húzódtak keresztül, addig volt is nekik mit enni, mert a kegyes nép csak nem engedhette, hogy annyi ártatlan poronty rakásra hulljon az éhségtől, mint a fürjek a pusztában.

Az volt a legkülönösebb, hogy a szomszédban lakó székely fiúkra nem ragadt el ez a kórság; mind csak a szász csemetéket ragadta magával: aminthogy a német fajta a leghajlandóbb a rajongásra; talán az is előmozdította a nagy zenebonát, hogy a szászok földje már határos a patarénokéval: az pedig ravasz egy cincár fajta! Kisázsiából ide keveredett kupecnemzet. Csúnya lélekvásárló, emberbőrrel kereskedő szerzet. Még akkor hazánkban is dívott a rabszolgavásár, sok bűnnek az volt a megtorlása, hogy az elkövetője piacon rabszolgául eladassék; a szomszéd Rácországban pedig el sem lehettek anélkül. Ezt a vásárt a patarénusok közvetítették. (Csúnya kereset volt.) Hát ez a sok lélekkalmár, amint ezt a gyerekribilliót megorrontotta: egyszerre odakeveredett a kis keresztvitézek táborába, biztatták őket sok hazug beszéddel: ámították a paradicsomi vidékek szépségével, amik rájuk várnak, osztogattak nekik cifra csecsebecséket, a nagyobbacska leányoknak még öltözetet is, ígértek nekik cifra palotákat, aranyalmás kerteket, repülő lovakat. S van-e olyan bolond, amit el nem hisz a nép, amikor még gyermek, s a gyermek, amikor még nép? A cudar kufárok pedig abban sántikáltak, hogy rakhassák csak egyszer hajóra ezt az ártatlan vitézlő hadat, majd elviszik ők azt; nem sajnálják az útiköltséget, Marokkóba meg Tuniszba. S ott eladják őket a hitetleneknek.

De hogy a velük együtt csatangoló jámbor zarándokok és szerzetes barátok az ilyen gonosz szándékot hogyan mozdíthatták elő, ez a kérdés csakugyan nagyon megpróbálja a keresztyén embernek az istenfélő hitét. Hát biz az akkori pápa azt mondta erre a gyermekhadjáratra, hogy ez igen szomorú jelenség, de nem tehet felőle: az az Isten büntetése a keresztyéneken, hogy a gyermekek ébrednek fel, mivelhogy az apák alusznak.

Tudta Zenobius, hogy mit kaszál.

Már csaknem hogy letelt az egész hónap, amióta a véres kard körülhordoztára a székelység táborba szállott a keresztes mezőn, az egy hónapi eleség ugyan fogytán is volt, s ha napjára újat nem küld a király: másnap már ugyan hűlt helyét találja itt a tábornak. Ekkor megérkezik Zenobius a gyermeksereggel. Voltak azok már valami hatezren. Némelyik fiú még maga meg sem tudta kötni a bocskor szíját, s a kisleányoknak azóta senki sem fonta be a haját, amióta az anyjuktól elszöktek. A Maros partján vonultak végig nagy keserves énekléssel, ott aztán, hogy a jó fedett dobogó hídon átjöhessenek Maros-Portusnál, amit a szászok építettek nagy tudománnyal, meg kellett állapodniuk, mert ott Brüniszkáld őrizte az átjárást.

A szász lovag már az innenső partról megismerte Zenobius atyát, a szamaráról meg a vörös csuklyájáról, s tréfásan enyelegve kiálta át hozzá: „Ejnye, te barát, de sok siheder porontyot összeszedtél! Tán biz bérmálni viszed őket?”

– Viszem őket a szent sírt visszavívni! – kiálta vissza Zenobius. – Bocsásd a szent tábort a hídon keresztül!

Brüniszkáld felkacagott nagy hahotával.

– Átbocsátom biz én, csak dalolják el előbb a hídjárónótát: „Eresszetek jó révészek!” „Nem, nem, nem eresztünk! Mert a minap itt jártatok, hidunk lábát eltörtétek, Meg sem csináltátok!” „Arany kulccsal kocogtatjuk, Mégis megcsináljuk!” „Hídnak is van váma!” „De micsoda váma?” „Egy kemence kalács, s egy szép leány!” „Bújj! Bújj bokrostul, bokron innen által!” „Vagyok bátor jó vitéz, megyek hídon által!” No, hát lássuk azokat a bátor vitézeket!

– Majd mindjárt meglátod őket! – kiálta vissza Zenobius, s azzal a gyermektábor közül kivált egy ötven-hatvan főre menő csapat, az körülvett három vezérnek látszó alakot, s azokkal együtt átkelt a hídon.

Az egyik vezéri alak pásztorfiú-öltözetet viselt, kifelé fordított szőrű ködmönt, a másik kettő közül az egyik fiúnak látszott, a másik leánykának, valamikor hímzett, de az út viszontagságaitól most már lerongyollott öltözet volt rajtuk, s azon fölül durva daróckámzsa, mely az orcáikat is eltakarta. A lábujjaik kinéztek már az elszakadt csizmából.

Az első volt Hinczó, a próféta. Rá lehetett ismerni arról, hogy tele volt koldusdióval a haja meg a ködmene.

Alacsony termetű, kis hordódugasz emberke volt; hanem azért mégis úgy nézett el ég felé forgatott szemével az óriás Brüniszkáld feje fölött, mintha az állna őalatta.

– Na öcsém – kiálta rá Brüniszkáld –, hát te kinek a juhászbojtárja vagy?

A büszke mezítlábos legényke kenetteljes hangon felelt meg a lovagnak rögtönözve.

– Én a Názáretbeli nagy királynak a juhait őrzöm, akinek a száma hatezer-hatszázhatvanhat.

– No, ez bizony szép kis nyáj! Hát aztán hova vinnéd őket legeltetni, ha lehetne?

– Viszem őket a Szentföldre, visszafoglalni a Kanahánt a pogányoktól és a zsidóktól.

– Hát aztán tudod-e, hogy merre van az a Kanahán?

– Az, aki a „három királyokat” a csillag által elvezette Betlehembe: minket is elvezet azáltal.

– Hát aztán mit esztek odáig?

– Az, aki a zsidókat mannával kielégítette a pusztában, minket még inkább meg fog segíteni.

– Hát aztán a tengereken hogy mentek keresztül, amiket útban találtok?

– Az, aki a zsidók előtt kétfelé választotta a Vörös-tengert, mint egy kőfalat, hogy száraz lábbal átmehessenek rajta, miértünk még sokkal inkább meg fogja tenni ezt a csodát.

Brüniszkáld kezdte átlátni, hogy ez az apró próféta olyan erősen áll a lábán, hogy nem lehet a helyéből kiforgatni.

– Hát aztán, ha a hitetleneknek a seregére rábukkantok valahogy, mivel fogtok megverekedni? Hiszen fegyveretek sincs.

– Az, akinek a nevével Szent Dávid, aki pedig csak zsidó volt, legyőzte az óriás Góliátot egy parittyával: minket is győzelemre fog vezetni! Az, aki Józsué kürtszavára ledönté a falakat, a mi énekünkre még inkább meg fogja azt tenni. S ismét énekelni fogják a szüzek, miként hajdan: „Megverte Saul az ezrét; Dávid pedig a tízezrét!” „Megverte Bouillon az ezrét, Hinczó pedig a tízezrét!”

De már erre Brüniszkáldot elhagyta a keresztyén türelme.

– Óh, te békából keletkezett fűzfapróféta! Aki irgalma van az apádnak! Elszaladj innen előlem mindjárt, mert kapom a kopjámnak a boldogabb végét, s úgy kiverem vele a hátadból az egész prófétaságodat, hogy még mikor akasztani visznek is, a szádban lesz az íze!

S olyant is emelt kopjáján, hogy fel lehetett róla tenni, hogy amit ígért, azt meg is teszi.

Hanem ekkor a másik két vezető, a fiú és leány egyszerre rákiáltott: „Megállj!”, s egy szóra mind a kettő megkapta gyönge kezével Brüniszkáld hatalmas varégeri karját: miközben a csuklya hátraesett a fejükről, s arcukat kimutatta.

A fiú lehetett tizenkét éves, a leány tizenhárom; gyönge, fehér bőrű, két úri gyermekek valának.

De Brüniszkáldnak a kezéből csak egyszerre kiesett a felemelt kopja, mintha zsibbasztó géppel ütöttek volna rá az asztronómus varázsműhelyében; még a térdei is megrogytak alatta… A két kis testvérére ismert a növendék gyermekekben.