STEVEN SAYLOR

RÓMAI VÉR

Steven Saylor: Roman Blood

Copyright © 1991 by Steven Saylor

Hungarian translation © Heinisch Mónika

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steven Saylor: Roman Blood

Minotaur Books, New York, 2008

Fordította: Heinisch Mónika

ISBN: 978 963 598 112 0 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

Vezető grafikus: Coverist Studio, Faniszló Ádám

Borító: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Bordás Veronika

Korrektor: Balázs Piroska, Kővári Bettina

Műfaj: történelmi, krimi

ELSŐ RÉSZ
FENT ÉS LENT

EGY

Egy rabszolga bukkant fel a küszöbömön azon a valószínűtlenül meleg tavaszi reggelen, alig lehetett idősebb húszévesnél. Ügyfeleim hírvivői rendszerint a legalacsonyabb rendű háziszolgák közül kerültek ki, a fullajtárok általában nincstelenek voltak: nyomorékok, féleszű, borzas, trágyaszagú istállófiúk, akik prüszköltek a hajukba ragadt szénától. Puszta formalitásból minden kliens bizonyos fenntartással, óvatosan közeledett Gordianushoz, a Nyomozóhoz. Mintha leprás lettem volna, vagy egy tisztátalan keleti szekta papja. Már hozzászoktam. Amíg időben és maradéktalanul kifizetnek, nincs okom megsértődni.

Azon a bizonyos reggelen viszont egy határozottan tiszta, gondosan fésült rabszolga keresett fel. Visszafogott viselkedése tiszteletet sugárzott, de méltóságot is, ahogy az bármely ifjútól elvárható, ha az illető egy tíz évvel idősebb férfi társaságában tartózkodik. Gyönyörűen beszélt latinul, szebben, mint én, a hangja pedig olyan csodálatosan tisztán csengett, mint a fuvolaszó. Nem egy egyszerű istállófiú állt előttem, hanem egy gondos úriember művelt, jól tartott szolgája. Tirónak hívták.

– A nagyra becsült Marcus Tullius Cicero házából – tette hozzá, és kissé lehajtotta a fejét, hogy lássa arcomon a felismerés fényét. Nem emlékeztem a névre. – Igényt tart a szolgálataidra, uram – folytatta –, egy ajánlás nyomán, mely…

Megragadtam a karját, és bevezettem a házba. A kegyetlen téli hónapokat tikkasztó tavaszi napok követték, a korai óra ellenére is nehezemre esett a nyitott ajtóban ácsorogni. Ahhoz is fiatal volt még az idő, hogy az ifjú szolga fecsegését hallgassam, bármennyire dallamosan zengett is a hangja. Halántékomban dübörgött a vér, pókhálószerű villámok cikáztak a szemem sarkában.

– Mondd – szólítottam meg –, ismersz valamiféle gyógyírt a macskajajra?

Az ifjú Tiro oldalvást sandított felém. Meglepte a hirtelen témaváltás, és a bizalmas hangnem hallatán gyanakodni kezdett.

– Nem, uram.

– Bizonyára soha nem is szenvedtél tőle – bólintottam.

– Nem, uram – felelt, és halvány pír öntötte el az arcát.

– A gazdád nem engedi, hogy bort kóstolgass?

– Nem tiltja, de ahogy mondani szokta, a mértékletesség minden téren…

Ismét bólintottam. Megrándult az arcom. A legkisebb mozdulat is gyötrő fejfájást okozott.

– A mértékletesség minden téren… persze, kivéve, ha kora reggel a rabszolgáit küldözgeti.

– Bocsáss meg, uram. Jobb lesz, ha egy óra múlva visszajövök.

– Azzal csak mindkettőnk drága idejét fecsérelnéd. A gazdádéról nem is beszélve. Inkább maradj, de hagyd a hivatalos dolgokat, amíg én nem szólok! Reggelizz velem a kertben, ahol frissebb a levegő.

Újból megfogtam a karját, és keresztülvezettem az átriumon, a lesötétített középső csarnokon át a ház oszlopsorral övezett középső részéig. Láttam, amint meglepődve felvonja a szemöldökét, de nem tudtam eldönteni, hogy az épület nagyságán vagy állapotán csodálkozik. Ami engem illet, természetesen megszoktam már a kert látványát, de egy új jövevény számára kész dzsungelnak tűnhetett. A fűzfák fékeveszetten terebélyesedtek, lelógó ágaik összecsókolóztak a poros földből felfelé nyújtózó gazzal, a kert közepén díszelgő szökőkút rég kiszáradt, Pán kicsiny márványszobrán foltokat hagyott az idő, a keskeny vonalban kígyózó tavacska átlátszatlan, moccanatlan vizében sűrűn, elvadultan burjánzott az egyiptomi sás. Apám siralmas állapotban hagyta rám a kertet, és én a kisujjamat sem mozdítottam, hogy rendbe tegyem. Jobb szerettem így; a szilaj, zabolátlan zöld vadon a mintaszerűen rendezett Róma közepén, a káosz apró lábnyoma a malterral lesimított téglafalak és a katonás sövények világában. Meg aztán nem is engedhettem meg magamnak, hogy munkásokat fogadjak, és anyagot szerezzek a kert rendbetételéhez.

– Alighanem más körülményekhez szoktál a gazdád házában. – Óvatosan, fejemet mozdulatlanul tartva ültem le egy székre, és intettem Tirónak, hogy foglaljon helyet a másikon. Összeütöttem a tenyerem, de nyomban meg is bántam.

– Bethesda! – kiáltottam, visszafojtva kínomat. – Hol az a lány? Mindjárt tálalja a reggelit. Azért is nyitottam magam ajtót, mert a kamrában szöszmötöl. Bethesda!

Tiro megköszörülte a torkát.

– Az igazat megvallva, ez a ház nagyobb, mint az én gazdámé, uram.

– Hogyan? – néztem rá zavarodottan. A halántékomban érzett morajhoz immár gyomrom korgása is csatlakozott.

– A házad, uram. Nagyobb, mint a gazdámé.

– És ez meglep téged?

Lesütötte a szemét, attól tartott, hogy felhúztam az orrom.

– Tisztában vagy vele, mivel keresem a kenyerem, fiú?

– Nem mondhatnám, uram.

– Annyit bizonyára tudsz, hogy nem nevezhető tisztes foglalkozásnak; már ha manapság bármi is lehet tisztes foglalkozás Rómában. Ám törvénytelenséggel senki sem vádolhat, főleg nem egy olyan városban, melyet egy diktátor irányít. Ezek szerint megütköztél tágas szállásom láttán, legyenek bármilyen rozzantak falai. Így is van rendjén. Néha magam is elcsodálkozom. Hát itt vagy végre, Bethesda! Tedd a tálcát ide, közém és eme váratlan, ámde szívesen látott ifjú vendég közé!

Bethesda engedelmeskedett, de szeme sarkából azért vetett egy pillantást a rabszolgafiúra, és megvetően horkantott. Maga is rabszolga lévén nem helyeselte azt a szokásomat, hogy meghitt kapcsolatot alakítok ki más rabszolgákkal, mi több, saját kamrámból etetem őket. Lepakolt a tálcáról, majd megállt, mintha újabb utasításra várna. De máshonnan fújt a szél. Nyilvánvaló, hogy Bethesda valójában a vendéget akarta közelebbről szemügyre venni, még ha ezt Tiro nem is vette észre.

Bethesda az ifjút méregette, de az képtelen volt viszonozni a pillantást. A lány gúnyosan elmosolyodott: szája sarka hátrahúzódott, felső ajka elvékonyodott, és finom ívbe görbült.

A legtöbb nő arcán az ilyesféle gunyoros kifejezés az undor ellenszenves jele volt, ám Bethesdánál sohasem lehetett tudni. Az ő sötéten érzéki vonzerejét egy ironikus mosoly nem tudta elhalványítani. Talán még fel is erősítette. A lány korlátozott, de annál fantáziadúsabb testi jelrendszerében a gúnyos mosoly bármit jelenthetett a fenyegetéstől a pimasz csábításig. Ezúttal valószínűleg Tiro szemérmesen lesütött tekintete, félénk szerénysége váltotta ki belőle ezt a gesztust, a ravasz róka csúfolódását a szende nyulacskán. Azt hittem, étvágyát maradéktalanul csillapította az előző éjszaka. Az enyémet mindenesetre igen.

– Parancsol az úr még valamit? – Egyenesen állt, mellét kidüllesztette, vállát hátrahúzta. Szemhéja az éjjeli festék súlyától még kissé lecsüngött. Selypítése hordozott valamit a kelet fülledtségéből. Megint megjátszotta magát. Bethesda döntésre jutott: rabszolga vagy sem, az ifjú Tiro érdemes volt a kegyeire.

– Nem, ennyi elég. Menj a dolgodra!

Biccentve sarkon fordult, és a kerten át, a lelógó fűzfaágak között bement a házba. Amint hátat fordított, Tiro is felbátorodott. Követtem a tekintetét tágra nyílt szemétől egészen a figyelmét fogva tartó pontig, valahol Bethesda lágyan ringó csípője fölött. Irigyeltem szerénységéért, szemérmességéért, étvágyáért, vonzó külsejéért és fiatalságáért.

– Gazdád nem engedi, hogy igyál, legalábbis nem nyakló nélkül – jegyeztem meg. – Hát a fehérnép társaságát engedélyezi néhanapján?

Váratlanul ért a mélységesen vörös pír látványa, amely újfent szétáradt arcán: akár a lenyugvó nap bíbora a tenger felett. Csak az ifjak sima homloka és orcája borulhat így lángba. Még Bethesda is túl idős volt ahhoz, hogy ily tűz öntse el az arcát, ha egyáltalán képes volt még elpirulni.

– Felejtsd el! – legyintettem. – Nincs jogom ilyeneket kérdezni. Tessék, vegyél egy kis kenyeret. Bethesda maga süti, nem is hinnéd, milyen finom. Még anyjától maradt rá a recept Alexandriában. Legalábbis ezt állítja, de úgy sejtem, talán nem is volt anyja. És bár Alexandriában vásároltam meg, a neve nem görög, és nem is egyiptomi. A tej és a szilva minden bizonnyal friss, de a sajtra nem mernék megesküdni.

Csendben falatoztunk. A kertet még árnyak ülték meg, én viszont már éreztem a napot, tapinthatóan, csaknem fenyegetően kúszott át a hornyolt tetőcserepek fölött, mint egy betörő, aki leereszkedését tervezgeti. Délidőre az egész kertet elborítja a kibírhatatlan forró verőfény, most azonban még hűvösebb volt a szabad ég alatt, mint a házban, ahol megrekedt az előző nap heve. A pávák felbolydultak a sarokban, a legnagyobb hím harsányan rikoltott, aztán peckesen lépdelve kiterjesztette farktollait. Tiro összerezzenve nézett a madárra, felkészületlenül érte a látvány. Némán rágtam a falatot, olykor megvonaglottam a fájdalmas szúrásoktól, melyek az állkapcsomból a halántékomig sugároztak. Tiróra pillantottam, aki felhagyott a pávák vizslatásával, és immár az üres bejáratot figyelte, amerre Bethesda távozott.

– Ez a macskajaj ellenszere, uram?

– Mire célzol, Tiro?

Felém fordult. Arcának tökéletes ártatlansága a háztető felett áttörő napfénynél is erősebben vakított. Görög hangzású neve ellenére, szeme kivételével, minden vonása klasszikusan római volt: homlokának, orcájának és állának lágy formája, ajkának és orrának visszafogott hangsúlyossága. Leginkább a szeme színe döbbentett meg, a halványlevendula árnyalat, melyhez hasonlót még sohasem láttam, legalábbis nem Róma lakói körében. Rabszolga anyjának vagy apjának köszönhette, akiket isten tudja, honnan hurcoltak a birodalom szívébe. Túlságosan is ártatlan és reménykedő volt az a szempár egy rómainak.

– Ez lenne a macskajaj ellenszere? – ismételte. – Reggel keresni egy asszony közelségét?

– Aligha! – nevettem fel hangosan. – Legtöbbször éppen ők okozzák ezt a gyötrelmet. Máskor ők jelentik az ösztönzést a következő alkalomhoz.

A reggelire nézett, és illedelmesen, de lelkesedés nélkül elvett egy darab sajtot. Nyilván még rabszolgaként is jobb koszthoz volt szokva.

– Hát akkor? A kenyér és a sajt? – faggatózott tovább.

– Az étel segíthet, ha nem esünk túlzásokba. Ám azt, hogy mi a másnaposság valódi ellenszere, egy bölcs alexandriai felcser tanította nekem majdnem tíz esztendeje, amikor annyi idős voltam, mint most te. Nem vetettem meg a jó bort akkor sem. A tanács pedig mindig beválik. Tudod, az elmélet szerint a mértéktelen ivás során a bor egy része nem bomlik szét a gyomorban, hanem gonosz páraként felszáll a fejbe, besűrűsíti azt a váladékot, melyet az agy választ ki magából, s duzzanatot, gyulladást okoz. Egy idő után a bor maradéka eloszlik, és a nyálka megint folyóssá válik. Ezért nem hal meg senki a másnaposságtól, akármilyen kínoktól is fetreng.

– Ezek szerint az idő az egyetlen gyógyír, uram?

– Hacsak nem a nála is gyorsabb gondolat. Az összpontosított tudati gyakorlat. Elvégre a tudat az agyban lakozik, melyet orvos barátom szerint a váladék olajoz meg. Ha ez a nyák beszennyeződik vagy besűrűsödik, fejfájás alakul ki. Csakhogy a gondolat aktivitása friss nyálkát hoz létre, mely aztán cseppfolyósítja és feloldja a régit. Minél feszültebben gondolkodunk, annál több váladék képződik. Így hát a megfeszített tudati működés felgyorsítja a kilábalást a másnaposságból, azáltal, hogy kiöblíti a bormaradványokat a gyulladt szövetből, és visszaállítja az agyhártyák olajozottságát.

– Értem. – Tiro arca kétkedést tükrözött, de szavaim nagy hatással voltak rá. – Természetesnek tűnik a logikája, már ha elfogadjuk a kiinduló feltételezést, amely, ugye, nem bizonyítható.

Egy darab kenyérhéjat majszolva hátradőltem a székben, és karba fontam a kezem.

– A bizonyíték a gyógyhatásban rejlik. Látod, máris jobban érzem magam, miután elmagyaráztam, hogyan működik ez a kúra. Pár perc múlva kutya bajom sem lesz, ha azt is elmagyarázhatom, miért jöttél hozzám.

Tiro szája óvatos mosolyra húzódott.

– Attól tartok, ez a gyógymód nem lesz hatásos, uram.

– Nocsak!

– Felcserélted a névmásokat. Én fogom elmesélni, hogy miért jöttem hozzád.

– Nem, nem, pont fordítva. Való igaz, talán az arcomról is leolvashattad, hogy sohasem hallottam a gazdád felől. Hogy is hívják… Marcus… Cicero akárkicsoda… Sejtelmem sincs, ki lehet. Ugyanakkor számtalan dolgot fel tudnék sorolni vele kapcsolatban.

Kis szünetet tartottam, hogy megbizonyosodjam felőle, az ifjú teljesen rám figyel.

– Büszke család sarja, melynek önérzetéhez az ő személye is nagyban hozzájárul. Itt él Rómában, de a família máshonnan származik, talán délről. Alig egy emberöltő óta laknak a városban. Elég gazdagok, hogy kényelmesen élhessenek, ha nem is fényűzően. Eddig igazam van?

– Eddig igen – nézett rám Tiro gyanakodva.

– Ez a Cicero egy hozzád hasonló fiatalember, legfeljebb egy hajszállal idősebb. Szorgalmasan tanulja a szónoklás és a retorika tudományát, bizonyos fokig a görög filozófusok követője. Nem az epikureusok híve, inkább a sztoikusok tanait vallja magáénak, ha nem is túlbuzgón. Így van?

– Igen. – Tiro kezdte kényelmetlenül érezni magát.

– Ami pedig jöveteled okát illeti, egy jogi kérdés miatt van szükségetek szolgálataimra, mert Cicero a Rostra elé készülődik. Ő maga is kezdő jogász, ám ez az ügy igen fontosnak és bonyolultnak ígérkezik. Az ajánlást nem mástól, mint Róma első számú ügyvédjétől, Hortensiustól kaptátok, természetesen.

– Természetesen… – motyogta Tiro alig hallhatóan. Összehúzta a szemét, csak száját nyitotta egyre nagyobbra. – De hogy voltál képes…

– És hogy milyen ügyről is van szó? Feltehetőleg valamiféle gyilkosságról.

Tiro a szeme sarkából nézett rám, már nem palástolta megrökönyödését.

– Nem egyszerű gyilkosság – folytattam. – Annál sokkal rosszabb. Sokkal…

– Ez csak egy trükk – suttogta Tiro. Arca megrándult, miközben rákényszerítette magát, hogy elkapja rólam a tekintetét. – A szememből olvasod ki, ugye? Valamilyen varázslat…

Ujjaimat a halántékomra szorítottam, könyökömet a derekamhoz támasztottam, részben, hogy csillapítsam az ujjam alatt lüktető érben a vér zubogását, részben, hogy a bűvészek színpadi testtartását utánozzam.

– Ördögi bűntény! – suttogtam. – Rettenetes gaztett! Szavakat sem találok rá. Egy fiúról van szó, aki megölte saját apját. Apagyilkosság!

Elengedtem a halántékom, és hátradőltem a székben. Egyenesen ifjú vendégem szemébe néztem.

– Te, Tiro, Marcus Tullius Cicero házából, azért jöttél hozzám, hogy segítségemet kérd gazdád számára az ameriai Sextus Roscius ügyében, akit apja meggyilkolásával vádolnak. S lám… a másnaposságom is elillant!

Tiro csak pislogott. Hátradőlt, mutatóujjával végigsimította felső ajkát, szemöldökét tűnődve vonta össze.

– Valamiféle trükköt alkalmaztál, igaz, uram? – kérdezte.

– Miért? Nem hiszed, hogy olvasok a gondolataidban? – villantottam rá leghalványabb mosolyomat.

– Cicero gazdám szerint nem létezik hatodik érzék, gondolatolvasás vagy jövendőmondás. Szerinte a látnokok, próféták és jövőbelátók a legalantasabb sarlatánok és a legjelesebb színészek közül valók, akik visszaélnek a tömegek hiszékenységével.

– Úgy… És te elhiszel mindent, amit Cicero gazdád mond?

Tiro elvörösödött. Mielőtt újra megszólalt volna, felemeltem a kezem.

– Ne válaszolj! Sohasem vennélek rá, hogy a gazdád ellen beszélj. De egyet árulj el: felkereste valaha ez a Marcus Tullius Cicero a delphoi jósdát? Járt valaha Artemisz oltáránál Epheszoszban, belekóstolt a tejbe, mely az istennő márványkebléből csordul? Megmászta az éj leple alatt a nagy piramisokat, hallotta a szél süvítését az ősöreg kövek között?

– Nem hiszem, uram. – Tiro lesütötte a szemét. – Cicero gazdám sohasem járt Itália határain túl.

– De én igen, ifiúr!

Egy pillanatra belecsobbantam gondolataim tengerébe, s képtelen voltam kievickélni a múltbeli képek, tájak, hangok és illatok kavalkádjából. Körbenéztem a kerten, és hirtelen szemembe ötlött ordító elhanyagoltsága. Tányéromra siklott a tekintetem, és rájöttem, milyen száraz és íztelen volt a kenyér, milyen avas a sajt. Felpillantottam Tiróra, felrémlett bennem, kivel is ülök szemben, és ostobának éreztem magam, amiért ennyi energiát fecséreltem egy közönséges rabszolga elkápráztatására.

– Én megtapasztaltam mindezt, bejártam eme helyeket. Mindazonáltal sok szempontból még szkeptikus gazdádnál is kétkedőbb vagyok. Persze, trükk volt az egész. Logikai játék.

– De miként lehetséges, hogy pusztán logikával új tudásra tégy szert? Azt állítottad, sohasem hallottál Cicero gazdámról, mielőtt én említettem a nevét. Semmit sem mondtam róla, és te, uram, mégis képes voltál elmagyarázni nekem, miért jöttem. Mintha érméket vernél a híg levegőből. Hogyan hozhatsz létre valamit a semmiből? Hogyan tudod felfedni az igazságot mindenféle bizonyság nélkül?

– Nem érted a lényeget, Tiro. De nem te tehetsz róla. Biztos vagyok benne, hogy úgy vág az eszed, mint bárki másnak. A hiba a római rétorok logikájában rejlik. Újratárgyalnak régi ügyeket, újfent megvívnak hajdani csatákat, kívülről fújják a grammatikát és a törvényeket, mindezt pusztán azért, hogy úgy csűrjék-csavarják a jogot, ahogy az ügyfél megköveteli, megfeledkezve az igazról és a hamisról, a jóról és a rosszról. A bölcsesség helyére az agyafúrtság lép. A győzelem úgyis mindent igazol. Még a görögök is elfelejtették, hogyan kell gondolkodni.

– Ha valóban csak egy trükkről van szó, tanítsd meg nekem, uram!

Nevetve elvettem még egy darab sajtot.

– Ha megtanítom, kevésbé fogsz tisztelni, mintha továbbra is titokban tartanám.

– Jobb lenne, ha elmondanád, uram. – Tiro összevonta a szemöldökét. – Másképp hogyan állhatnék talpra a macskajajból, ha egyszer én is másnapos leszek?

Derű ragyogott át ráncolt homloka redőin. Tiro legalább olyan tehetségesen komédiázott, mint Bethesda. Vagy jómagam.

– Ám legyen!

Felálltam, nagyot nyújtóztam, és meglepve éreztem, amint ujjaim megfürdenek a nap forróságában. Tapintható volt a meleg, mintha gőzölgő vízbe nyúltam volna. A fény már a fél kertet elárasztotta.

– Tegyünk egy sétát a kertben, amíg ilyen kellemesen hűvös van! Bethesda! Beavatlak téged a következtetéseimbe, Bethesda pedig letakarítja az asztalt… Bethesda! És rögvest helyreáll a rend!

Komótosan sétáltunk a tó körül. Bast, a macska a víz felett repkedő szitakötőket próbálta becserkészni, fekete bundáján megcsillant a napfény.

– Nos hát, honnan is tudom, amit tudok Marcus Tullius Ciceróról? Azt mondtam, hogy büszke család sarja. Ez már a nevéből is következik. Nem a családnévből, a Tulliusból, azt már hallottam azelőtt is, sokkal inkább harmadik nevéből, a Ciceróból. A római polgárok harmadik neve általában a család egyik ágát jelzi – jelen esetben a Tullius família Cicero-ágáról van szó. Ha nincs ilyen ága a családnak, bizonyára egyedi elnevezéssel állunk szemben. Nagy orrú személy hallgathat a Naso névre, borvirágos képűt nevezhetnek Sullának, mint például nagyra becsült és méltóságos diktátorunkat. Akárhogy is nézzük, a Cicero nem egy hétköznapi hangzású név. A szó maga a közönséges csicseriborsóra utal, s ez nem épp hízelgő, ugyebár… Mi hát a helyzet gazdád esetében?

– A Cicero régi családi név – felelt a rabszolga. – A szóbeszéd szerint egy olyan őstől származik, akinek valamiféle dudor csúfította el az orra hegyét, középen egy bevágással, akár a csicseriborsónak. Igazad van, uram, szokatlan hangzású név, de én már megszoktam, észre sem veszem. Gazdám barátai szerint jobb lenne elhagyni, ha politikai vagy jogi karrierre készül, ám ő hallani sem akar róla. Cicero úr szerint ha a családja ragaszkodott ehhez a furcsa névhez, az első Cicerónak módfelett kiválónak kellett lennie, még ha mára feledésbe is merült, miben volt az. A gazdámnak pedig feltett szándéka ismertté tenni ezt a nevet egész Rómában, és megbecsülést szerezni neki.

– Büszke, ahogy mondtam. Habár ezt jóformán akármelyik rómairól vagy jogtudósról el lehetne mondani. Kétségem sem volt afelől, hogy Rómában él. Családjának déli származására a Tullius névből következtettem. A Pompejibe vezető úton nemegyszer találkoztam ezzel a névvel, talán Aquinum, Interamna vagy Arpinum környékén…

– Pontosan – bólintott Tiro. – Cicero úrnak azon a vidéken élnek rokonai. Ő maga is Arpinumban született.

– De nem maradhatott ott kilenc- vagy tízéves koránál tovább.

– Így igaz, nyolcéves volt, amikor a családja Rómába költözött. De honnan tudod mindezt?

Bast feladta a szitakötő-vadászatot, és a bokámhoz törleszkedett.

– Gondolkozz, Tiro! – folytattam. – A polgárok tízévesen kerülnek iskolába, a gazdád kimagasló filozófiai műveltsége pedig ellentmond annak, amit a származásáról meséltél. Nem nevelkedhetett egy porfészekben, valahol a Pompeji felé vezető út mentén. A Cicero név nem volt ismerős számomra, amiből arra lehetett következtetni, hogy egy nemzedéknyi idő sem telt el a család költözése óta. Ha már fiatal koromban is itt éltek volna, bizonyosan hallottam volna felőlük, és ezt a nevet semmiképp sem felejtettem volna el! Ami pedig Cicero úr korát, vagyoni helyzetét, szónoki és filozófusi vénáját illeti, nos, arról minden utalást megtaláltam rajtad, Tiro.

– Rajtam?

– A szolga mindig tükrözi a gazdája tulajdonságait. Nem ismerted a bor veszélyeit, tapintatosan viselkedtél Bethesdával; mindez arra utal, hogy gazdád háza táján a tartózkodás és az illem rendkívül fontos. Az ilyen magatartás mindig a ház urának viselkedéséből fakad. Cicero úr minden bizonnyal szigorú erkölcsű ember. Tisztán római mintát is követhet, de amikor említetted, hogy számára minden téren a mértékletesség a legfontosabb, nyomban felfedeztem a görög etika és filozófia hatását. Gazdád házában nagy szerepet kap a retorika, a grammatika és a szónoklás művészete is. Kétlem, hogy te valaha is részt vettél akár egyetlen iskolai órán, de a rabszolgákra sok minden ráragad, ha a környezetükben sokan kedvelik a művészeteket. Érződik a beszédedből, a stílusodból, hangod csengéséből. Cicero úr minden jel szerint sokáig és szorgalmasan tanulmányozta a beszéd tudományát. Mindez pedig csak egyetlen dolgot jelenthet: ügyvédnek készül, hogy a Rostra előtt képviselhessen jogi ügyeket. Már abból is feltételezhettem volna, hogy a szolgálataimat kéri. A legtöbb ügyfelem – legalábbis a tiszteletre méltóbbak – mind politikusok, ügyvédek, vagy mindkettő egyszerre.

Tiro bólintott.

– Csakhogy te azt is tudtad, hogy Cicero úr ifjú, pályakezdő.

– Igen. Nos, ha egy meglett ügyvédről lenne szó, már hallottam volna felőle. Hány ügyet képviselt eddig?

– Csak néhányat – ismerte el Tiro. – De te, uram, aligha hallhattál róluk.

– Ami csak egy újabb bizonyíték a fiatalságára és a tapasztalatlanságára. Miképpen az is, hogy téged küldött hozzám. Fogalmazhatok úgy, hogy te vagy Cicero úr legbizalmasabb szolgája? A kedvenc rabszolgája?

– A személyes titkára. Egész életemet mellette töltöttem.

– Vitted a könyveit az iskolába, kikérdezted tőle a nyelvtant, előkészítetted a jegyzeteit az első tárgyaláshoz a Rostra előtt.

– Úgy van.

– Nem az a fajta rabszolga vagy tehát, akit a legtöbb ügyvéd Gordianushoz, a Nyomozóhoz küld. Csak egy zöldfülű jogász szalajtja hozzám a jobbkezét, kínos módon megfeledkezve a bevett szokásokról. Hízelgő számomra, még ha akaratlanul történt is. Hálám jeléül bizalmasan fogom kezelni, hogy Marcus Tullius Cicero szamarat csinált magából, és a legjobb rabszolgáját küldte azért a nyomorult Gordianusért, aki trágyahalmokat túr fel és darázsfészkekben kutakodik. Ezen százszor jobban szórakoznának, mint Cicero úr nevén!

Tiro a homlokát ráncolta. Sarum orra beleakadt egy fűzfagyökérbe a vízfolyás mellett. Megütöttem a lábujjam, és elnyomtam egy szitkozódást.

– Igazad van, uram – szólt Tiro halkan, őszinte hangon. – Fiatal még, akárcsak én magam. Még nem ismeri a jogi szakma apró fogásait, a buta gesztusokat és az üres formalitásokat. De pontosan tudja, miben hisz, és ezt a legtöbb ügyvédről nem lehet elmondani!

Lenéztem a lábujjamra, és meglepődve láttam, hogy nem vérzik. Istenek lakoznak a kertemben, ugyanolyan vadak és kócosak, mint a kert maga. Megbüntettek, amiért a bolondját járattam ezzel a naiv, fiatal rabszolgával. Megérdemeltem.

– Jól áll neked a hűség, Tiro. Hány esztendős a gazdád?

– Cicero úr huszonhat éves.

– Hát te?

– Huszonhárom.

– Némileg fiatalabbnak képzeltelek titeket. Ezek szerint még tíz év különbség sincs köztünk, csupán hét, Tiro. Mégis, milyen soknak tűnhet hét év – elmélkedtem, és a fiatalemberek világmegváltó szenvedélyessége járt az eszemben.

A nosztalgia lágy hulláma söpört végig rajtam, akár a gyengéden susogó szellő a fejünk felett zöldellő fűz ágai között. A tó tiszta felszíne sziporkázott a napfényben; a víztükörben megláttam kettőnk tükörképét. Magasabb voltam Tirónál, vállam szélesebb, mellkasom zömökebb, állam kiugróbb, orrom laposabb és horgasabb, szemem pedig a komoly római árnyalatban barnállott, a lehető legtávolabb volt a levendulaszíntől. Csupán borzas, göndör hajunk hasonlított, bár az én ősz tincseim egyre gyarapodtak.

– Említetted Quintus Hortensiust – szólalt meg Tiro. – Honnan tudod, hogy ő ajánlotta a szolgálataidat Cicero gazdámnak?

Halkan elnevettem magam.

– Nem tudom. Nem voltam biztos benne. Találgatás volt, és nem is a legjobb. De amint láttam az elképedést az arcodon, azonnal megbizonyosodtam róla, hogy jól találgattam. Miután kiderült, hogy Hortensius keze is benne van a dologban, minden világossá vált. Hadd magyarázzam meg – kezdtem bele. – Hortensius egyik embere nálam járt, úgy tíz napja. Azért jött, hogy egy bizonyos ügyben kikérdezzen. Ugyanaz a szolga volt, akit Hortensius máskor is küld, ha igényt tart a segítségemre; ha csak rágondolok, végigfut a hátamon a hideg! Hol bukkan rá egy olyan ember, mint Hortensius, egy efféle förtelmes szerzetre? Miért lyukadnak ki mind Rómában, ahol aztán kedvükre vagdoshatják át mások torkát? De természetesen a magadfajta semmit sem tud az ügyvédi szakma hasonló árnyoldalairól. Még nem. Nos, a lényeg az, hogy Hortensius embere bekopogott, feltett mindenféle mellékes kérdést, de semmit sem árult el, csak rejtélyeskedett, mellébeszélt, komédiázott. Ezek az alakok mindig ezt csinálják, ha ki akarják csikarni az emberből, hogy megkörnyékezte-e már az ellenfél az adott ügy kapcsán. Mindig azt hiszik, hogy már az ellenség oldalára álltál, de úgy teszel, mintha segítségükre lennél, hogy aztán az utolsó pillanatban hátba szúrhasd őket. Feltehetően ők ezt tennék a helyedben.

– Végül elment, de Bethesda hiába takarított három napig, még így sem tűnt el a bűz utána az előtérből. Ezenkívül Hortensius embere még két nyomot hagyott maga után, két nevet említett: bizonyos Rosciust és Ameria városának nevét. Ismerem-e az egyiket? Jártam-e már a másikban? Roscius egy ismert komédiás, Sulla egyik kedvence, amint tudvalévő. Csakhogy nem erről a Rosciusról volt szó. Ameria egy kisváros az umbriai hegyvidéken, úgy hatvan kilométerre délre Rómától. Nincs sok értelme oda utazni, hacsak nem akar gazdálkodni valaki. Így hát mindenre tagadó választ adtam.

– Eltelt egy vagy két nap. Hortensius kopója nem tért vissza, de felkeltette az érdeklődésemet. Elejtettem néhány kérdést itt-ott, nem került nagy fáradságomba kideríteni, milyen ügyben járt nálam: az apagyilkosság miatt, mely hamarosan a Rostra elé kerül. Az Ameria városából való Sextus Roscius azért áll a bírák elé, mert apja megölésének szándékával gyanúsítják – és a gyilkosságot itt, Rómában tervelte ki. Különös: alig akadt ember, aki tudott volna valamit az esetről, de lépten-nyomon azt hallottam, hogy jobb, ha kimaradok belőle. Ahogy a mondás tartja, randa ügynek mocskos a tárgyalása. Vártam, hogy Hortensius újból kapcsolatba lép velem, de az az ocsmány alak nem bukkant fel többet. Két napja értesültem róla, hogy visszalépett, nem vállalja a védelmet.

Szemem sarkából Tirót méregettem. Földre szegezett pillantással lépkedett, alig nézett felém, mégis éreztem, hogy minden idegszálával rám figyel. Kitűnő hallgatóságnak bizonyult. Milyen ragyogó diák vált volna belőle, ha nem rabszolgának születik, gondoltam, és milyen remek tanár lett volna belőlem egy másik életben, egy másik világban!

– Hortensius a mindenesével és az a titokzatos ügy… – ráztam meg a fejem. – El is feledkeztem az egészről. Aztán egyszer csak bekopogtattál, és azt mondtad, hogy valaki „ajánlott” a gazdádnak. Vajon ki? Minden valószínűség szerint Hortensius, aki időközben okosabbnak látta átadni az apagyilkosság ügyét valaki másnak. Egy fiatalabb ügyvédnek, bizonyosan egy zöldfülű ifjoncnak, akit felcsigáz a lehetőség, hogy egy ilyen horderejű ügyben szerepelhet, vagy legalábbis átjárja a borzongás a vérfagyasztó büntetés hallatán. Olyan embert kellett találnia, aki semmivel sem bölcsebb, aki soha nem is tudhatna annyit, amennyit Hortensius tud. Miután rábólintottál, hogy ő ajánlott engem, nem volt nehéz kibogoznom a lényeget. Követtem arcod színeváltozásait, melyekben olyan könnyedén esett az olvasás, mint Cato szövegeiben. – Megvontam a vállam. – Bizonyos mértékig logikára volt szükség, de éppúgy megérzésekre is. A munkám megtanított rá, hogy mindkettőre hallgassak.

Kis darabig némán sétáltunk egymás mellett. Egyszer csak Tiro arcára mosoly ült ki, és felkacagott.

– Ezek szerint tudod, miért jöttem, és azt is, mit akartam kérni. Meg sem kell szólalnom. Nagyon megkönnyíted a dolgomat, uram!

Újfent vállat vontam, és álszerényen széttártam a kezem, amolyan igazi római modorban.

– Bárcsak én is tudnék olvasni a te gondolataidban, uram, de attól tartok, hosszas gyakorlásra lenne szükség – ráncolta homlokát a rabszolga. – Vagy talán szíves vendéglátásod annak jele, hogy elfogadod Cicero gazdám felkérését, és rendelkezésére bocsátod szolgálataidat? Hortensiustól már értesült a munkamódszereidről és az árról, melyet kiszabsz. Elvállalod hát?

– Mit kellene elvállalnom? Attól félek, gondolatolvasó képességem cserben hagyott. Fogalmazz világosabban, kérlek.

– Eljössz velem, uram?

– Hova?

– Cicero úr házába. – Látván értetlen arckifejezésemet, Tiro megpróbált egyértelműen fogalmazni. – Hogy találkozz a gazdámmal, és tárgyaljatok az ügyről.

Olyan hirtelen torpantam meg, hogy foszladozó sarum apró porfelhőt kavart.

– Úgy tűnik, gazdád nem igazán ismeri az illemet. A házához hívat engem, Gordianust, a Nyomozót? Vendégként? Milyen különös! Igen, egyre biztosabb vagyok benne, hogy találkoznom kell Marcus Tullius Ciceróval. Az ég tudja, talán valóban rám van szüksége. Milyen szokatlan figura lehet! Igen, persze hogy veled tartok. Csak engedd meg, hogy illendően felöltözzem! A tóga megteszi, azt hiszem. És másik lábbelit veszek. Egy pillanat, és készen vagyok. Bethesda! Bethesda!

KETTŐ

Cicero háza a Capitolinus közelében több mint egyórányi gyaloglásra volt az Esquilinus dombon megbúvó otthonomtól. Tiro valószínűleg hamarabb odaért hozzám, de ő már hajnalban elindult. Mi a legforgalmasabb délelőtti órában indultunk, amikor Róma utcáit elárasztja a rengeteg ember, mert az éhség, engedelmesség és kapzsiság örökké zakatoló motorja felébresztette őket.

Ebben az órában jóval több rabszolgát látni az utcákon, mint más napszakban. A legkülönfélébb reggeli megbízásokkal igyekeznek tova: üzenetet visznek, csomagot cipelnek, elintézik az apróbb tételek beszerzését, piacról piacra haladva vásárolgatnak. Körülöttük leng a frissen sült cipók illata, amelyek nemrég kerültek elő a város ezernyi kőkemencéjéből, és e kemencék kéményéből a karcsú füstkígyók úgy kanyarognak az ég felé, akár az isteneknek szánt égő áldozatok tüze. A levegőben halszag is terjeng, a Tiberisből kifogott édesvízi halak szaga, vagy az egzotikusabb tengeri csemegéké, sárburokban megszáradt puhatestűeké, hatalmas tengeri halaké, síkos testű polipoké és tintahalaké, melyeket éjjel hoznak fel hajóval a folyón Ostia kikötőjéből. Vérszag is keveredik a levegőbe; a levágott marha, baromfi, disznó és bárány vászonba tekert combjából, melléből és gondosan kimetszett belső szerveiből szivárog. A szolgák vállukon átvetve viszik haza a nyers húst, hogy gazdájuk asztalára és gömbölyű hasába kerülhessen.

Nem ismerek várost, mely vetekedhetne Róma kicsattanó életerejével ezen a kora délelőtti órán. Róma elégedett nyújtózással ébred, mélyen beszívja a levegőt, hogy tüdejét megtöltse és pulzusát felgyorsítsa. Róma mosolyogva ébred, és derűje álmából fakad, melyben hatalmas birodalomként él. Reggel, amikor kinyitja a szemét, nekilát, hogy az álmát valóra váltsa a nappali világosságban. Más városoknak nem akaródzik ébredni – Alexandria és Athén a múltról szőtt álmaikhoz, Pergamum és Antiochia pompázatos keleti takarójukhoz ragaszkodnak, míg a kis Pompeji és Herculaneum belefeledkeznek a délig tartó szendergés kényelmébe. Róma készséggel maga mögött hagyja az éjjeli álmokat, és napirendje szerint munkához lát. Rómának feladata van. Róma korán kel.

Róma nemcsak egy város, hanem több város egyben. Bármely órában is szeljük át, csaknem egész ruhatárát felvonultatja. Aki az arcokat figyeli, elsősorban a rabszolgák városának látja, hiszen belőlük több van, mint a polgárokból és szabad emberekből. A rabszolgák mindenütt láthatók, éppúgy hozzátartoznak Rómához, mint a Tiberis hullámai vagy a napfény. Ők a város éltető vérárama.

Származásuk és helyzetük sokféle. Egyiket-másikat jóformán meg sem lehet különböztetni gazdájától, ami ápolt megjelenésüket és finom öltözéküket illeti, felveszik a versenyt egynémely szabad emberrel, és bár nem viselik a polgárok tógáját, legalább olyan nemes anyagból szőtt tunikát hordanak. De nyomorult is jócskán akad köztük, főként a himlőhelyes, félbolond munkások között; ezek az ágyékkötőjüket leszámítva meztelen szerencsétlenek rendezetlen sorokban kanyarognak az utcákon, bokájukra szerelt láncokkal egymáshoz kötve, nehéz súlyokkal vállukon. Űzi őket előre a hajcsárok ostora, és a mindenhova utánuk szálló legyek felhője követi őket. Bányákba vagy gályákra tartanak, néha egy-egy gazdag ember házának alapját kiásni, és közben korai halálhoz vezető útjukon menetelnek előre.

Aki nem az embereket, hanem a köveket figyeli, a vallásos áhítat városának láthatja Rómát. Mindig vallásos helynek tekintették, ahol minden rendű és rangú istenségnek vagy hősnek bőséggel – ha nem is mindig őszinte odaadással – áldoznak, ha az szövetségesnek bizonyul a birodalomról szőtt álom megvalósításában. Róma lelkesen imádja az isteneket, s nem kevésbé adózik tisztelettel a halottaknak. Egymást érik a templomok, oltárok, szentélyek és szobrok. Bármely sarokból előbodorodhat váratlanul a tömjénszag. Hiába ismer valaki egy sikátort gyerekkora óta, bármikor rábukkanhat egy újabb látványosságra. Akármikor felfedezheti egy elfeledett etruszk isten apró, átabotában kifaragott szobrát egy vad édesköménybokor mögött megbúvó falfülkében, melyről csak a szűk utcácskában játszó gyerekek és a ház lakói tudtak – s régóta a ház védőszellemét tisztelték az elhagyatott és tehetetlenné vált istenségben. De egész templomokra is rátalálhat a nézelődő, elképzelhetetlenül régi, tégla és márvány híján még szúette fából ácsolt épületekre, melyeknek homályos belső teréből már nyomtalanul továbbállt az egykoron bennük lakozó isten, mégis – valamilyen réges-rég elfeledett okból – szent helynek számítanak.

Más látnivalók jobban kötődnek a város egy bizonyos részéhez. Elég, ha szomszédaimra gondolok, a halálkultusz és az életvágy különös rabjaira. Otthonom az Esquilinus dombra vezető út felénél épült, felette kezdődik a ravatalozók negyede, ahol a halottak testével foglalkozók élnek – balzsamozók, halottmosdatók és a tűz őrzői. Éjjel-nappal vaskos füstoszlop száll az ég felé a hegycsúcsról, terebélyesebb és feketébb, mint bárhol ebben a füsttel teli városban, s beteríti a környéket a csataterekről ismerős égett hús hátborzongató, mégis vonzó szagával. Házam alatt fekszik a hírhedt Subura, a legnagyobb vigalmi negyed Alexandriától nyugatra, tele tavernákkal, játékbarlangokkal és kuplerájokkal. Az ilyen sokszínű, a halállal üzletelők és a legalantasabb vágyak kiszolgálóinak szomszédsága sajátos egymás mellett éléshez vezet.

Tiróval lesétáltunk a házam ajtajától meredeken lefelé ereszkedő, kikövezett hegyi úton, és elhaladtunk szomszédaim lakhelyének egyszerű gipszfalai mellett.

– Csak óvatosan! – figyelmeztettem, és egy friss ürülékkupacra mutattam az úton.

A bal félen álló ház lakói vetették át a falon. Tiro ugrott egyet jobbra, éppen hogy ki tudta kerülni a halmot. Elfintorodott.

– Ez nem volt itt, amikor jöttem – nevetett.

– Igen, elég frissnek tűnik. A ház úrnője valamelyik eldugott samniumi városkából származik – magyaráztam sóhajtva. – Milliószor elmondtam már neki, hogyan működik a csatornahálózat, de mindig azt feleli, hogy ezt tették Pluto Üregében is, vagy akárhogy is hívják azt a büdös kis porfészket. Nem sokáig rondítja itt az utcát, a nap folyamán a jobb oldali fal mögött lakó szomszéd egyik szolgája eltalicskázza innen. Nem tudom, miért, elvégre ez az út az én kapumhoz vezet, egyedül nekem kell látnom, és én vagyok az egyetlen, aki beleléphet. Talán a szagát nem bírja. Lehet, hogy ellopja, és azzal trágyázza a kertjét. Csak annyit tudok, hogy itt ez az élet rendje: a Pluto Üregéből jött hölgyemény minden reggel átdobja a kerítésen a család székletét, a férfi átellenben pedig estére elszállíttatja. – Legmelegebb mosolyomat villantottam Tiróra. – Mindenkinek elmagyarázom a helyzetet, aki napkelte és napnyugta között felkeres. Különben egy remek pár lábbeli bánhatja.

Az út kiszélesedett. A házak összezsugorodtak, közelebb húzódtak egymáshoz. Végül leértünk az Esquilinus lábához, és rátértünk a Subura tágas sugárútjára. Egy csapat gladiátor támolygott ki Venus Menedékéből; barbár szokás szerint fejük kopaszra borotváltan fénylett, csak a tetején maradt egy vaskos hajtincs. A Menedékről mindenki tudta, hogy előszeretettel csapja be vendégeit, különösképp a külhoniakat, de szép számmal jártak itt pórul rómaiak is – ezért nem is fordultam itt meg soha, bár közel volt a házamhoz. Akár túljártak az eszükön, akár nem, a gladiátorok elégedettnek tűntek. Egymás vállába kapaszkodva botladoztak ki az utcára, nótáik annyi hangon szólaltak meg, ahányan megrezegtették hangszálaikat. A züllés hosszú éjszakája után még mindig részegen dülöngéltek.

Az út szélén néhány fiú trigont játszott, csak addig széledtek szét, amíg a gladiátorok elvonultak, aztán újra összegyűltek, és új menetbe kezdtek. A porba rajzolt háromszög sarkainál helyezkedtek el, sorban adogatták egymásnak a bőrlabdát, és hangosan nevetgéltek közben. Nemrégen kezdtek legénnyé serdülni, de már elég sokszor láttam őket besurranni a Menedék oldalsó bejáratán ahhoz, hogy megbizonyosodjam: felfogadták őket. Az ifjúkor energiájáról tanúskodott, hogy ilyen korán felkeltek játszani a bordélyban végzett egész éjjeli munka után.

A részeg gladiátorokat követve jobbra fordultunk, nyugatra tartottunk a Subura sugárútján. Egy másik út is beletorkollott az előttünk lévő széles útkereszteződésbe, amely szintén az Equilinusról vezetett lefelé. Szabálynak számít Rómában: minél szélesebb az utca vagy nagyobb a tér, annál zsúfoltabb és átjárhatatlanabb. Tiróval arra kényszerültünk, hogy egymás mögött haladjunk, átverekedve magunkat az ideiglenes piac miatt támadt tömegen, át a szekereken és a jószágokon. Meggyorsítottam lépteimet, és hátraszóltam, hogy ne maradjon le. Kisvártatva beértük a gladiátorokat. Előre sejtettem, hogy a tömeg úgy oszlik szét előttük, akár a köd a heves széllökés útjában. Tiro és én a nyomukban haladtunk.

– Utat! – kiáltott valaki váratlanul. – Utat a holtaknak!

Balzsamozók fehér köpenyes csoportja furakodott be a tömegbe tőlünk jobbra. Az Esquilinusról érkeztek. Hosszú, keskeny kocsit toltak maguk előtt, rajta egy gézbe burkolt testet, mely fölött sűrű illatfelhő ült – rózsaolaj, fokhagymakenőcs és megnevezhetetlen keleti fűszerek sűrű aromája. A rózsaillat szokás szerint beleivódott a balzsamozók ruházatába, és összekeveredett az égő hús szagával, melyet a hegy tetején felállított óriási krematóriumoktól hoztak magukkal.

– Hátrébb! – kiáltotta a vezetőjük egy pálcával hadonászva, melyet kutyák és rabszolgák enyhébb fenyítésére használtak.

Csak az üres levegőt érintette, ám a mozdulatot a gladiátorok támadásnak vették. Egyikük kitépte a pálcát a balzsamozó kezéből. A bot pörögve repült a levegőben, el is talált volna, ha nem kapom le a fejem. Meglepett, fájdalmas visítást hallottam a hátam mögül, de nem fordultam meg, és nem egyenesedtem föl. Görnyedve megragadtam Tiro karját.

A tömeg annyira összesűrűsödött körülöttünk, hogy nem tudtunk kimenekülni. Ahelyett, hogy csendben hátat fordítottak volna, ahogy a körülmények megkövetelték, minden irányból idegenek nyomakodtak felénk, megszimatolták a levegőben lógó erőszakot, és attól tartottak, hogy lemaradnak valamiről. Nem kellett csalódniuk.

A balzsamozó alacsony, kopaszodó, hordóhasú ráncos emberke volt. Kihúzta magát, mi több, lábujjhegyen kezdett pipiskedni, és haragtól eltorzult arccal nézett farkasszemet a gladiátorral. Megcsapta a harcos lehelete, mire elfintorodott – még én is éreztem a gladiátor szájából áradó fokhagyma- és poshadt borszagot. Az alacsony ember sziszegni kezdett a gladiátorra, mint egy kígyó. Abszurd látvány volt, szánalmas és riasztó. A termetes harcos hangos böfögéssel válaszolt, és újból lesújtott, ezúttal nekicsapta a balzsamozót a kocsinak. Reccsenés hallatszott, ami lehetett csonté vagy egy deszkáé vagy akár mindkettőé – a balzsamozó és a kocsi is összerogyott.

Még jobban megszorítottam Tiro ruhájának ujját.

– Erre! – suttogtam, és abba az irányba mutattam, ahol a tömeg kettévált.

Mielőtt azonban odaértünk volna, újabb csapat bámészkodó töltötte meg a rést.

Tiro furcsa hangot hallatott. Hátrafordultam, és az arcára nézve megállapíthattam, hogy a hang kevésbé volt különös, mint Tiro arckifejezése. Lefelé nézett. Valami kemény, nehéz lökés érte a bokámat. A kocsi tartalma az utcára zuhant, a holttest arccal felfelé feküdt a lábamnál, a könnyű szövésű pamutlepel széttekeredett a nyomában.

Női holttest volt, még el sem érte az asszonyi kort. Szőke haja szétterült a sápadt arc körül, melyen a vérüktől megfosztott halottak fehérsége ült. Habár bőre viaszossá fakult, még mindig érződött rajta egykori szépsége. A dulakodásban elszakadt ruhája fedetlenné tette egyik mellét, mely olyan fehér volt, mint az alabástrom, s rajta a bimbó a hervadt rózsák árnyalatát idézte.

Tiro arcára néztem, s láttam, ahogy ajkai az önkéntelen, ösztönös vágytól szétnyílnak, szája sarkában viszont ott remegett az akaratlan viszolygás is. A fejemet felemelve újabb nyílást fedeztem fel a tömegben. Megragadtam Tiro karját, és elindultam, de a rabszolga földbe gyökerezve állt. Erősebben kezdtem húzni magam után. Már nem keveredhettünk ki a bonyodalomból.

Ebben a pillanatban hallottam meg a hüvelyéből kirántott tőr összetéveszthetetlen, fémes hangját, és szemem sarkában láttam is az acél éles villanását. Nem a gladiátorok egyike vonta ki fegyverét: az alak a kocsi ellentétes oldalán állt, a balzsamozók gyűrűjében. Egy testőr? A halott lány valamelyik rokona? Kisvártatva – olyan gyorsan, hogy a mozgást sem lehetett érzékelni, csak a helyváltoztatást – az alak és a fémes villanás egyszerre a szekér másik oldalán termett. Valami furcsa, szakadáshoz hasonló hang hallatszott, halk, mégis végzetes. A gladiátor összegörnyedt a fájdalomtól, kezét hasára szorította. Hörögni kezdett, felnyögött, ám hangját elnyomta a tömeg hosszas sikoltozása.

Jómagam semmit sem láttam a merényletből vagy a gyilkosból, még mindig azon fáradoztam, hogy átküzdjem magam a sokadalmon, mely az első vércsepp látványára úgy szóródott szét, mint gabonaszemek a szakadt zsákból.

– Gyere! – kiáltottam Tirót magam után húzva.

Még mindig a halott lányra tekintgetett vissza, és sejtésem szerint fogalma sem volt a történtekről. Amikor biztonságos távolba értünk, elég messze a dulakodástól és a kocsi körül eluralkodó zűrzavartól, a rabszolga mellém lépett, és halkan megszólalt.

– Meg kell állnunk, vissza kell fordulnunk, uram! Tanúk vagyunk.

– Miféle tanúk?

– Egy gyilkosság tanúi!

– Én semmit sem láttam. És te sem. Végig a halott lányt bámultad!

– Nem, én láttam az egészet! – Nagy nehezen nyelt egyet. – Gyilkosságot láttam!

– Azt nem tudhatod. A gladiátor még felépülhet. Különben is, valószínűleg csak egy rabszolga.

Arcom összerándult, amikor a fájdalmas villanást megláttam Tiro szemében.

– Mindegy. Neked, uram, vissza kell menned! – csattant fel. – Az a szúrás csak a kezdet volt. Még mindig nem hagyták abba, látod? Már a fél piac ott dulakodik! – Felvonta a szemöldökét, valami eszébe jutott. – Pereskedés! Talán valamelyik félnek szüksége lesz egy jó ügyvédre!

Halk ámulattal figyeltem az arcát.

– Cicero gazdád valóban nagyon szerencsés ember. Milyen gyakorlatiasan gondolkodsz, Tiro! Brutális öldöklés folyik a szemed előtt, és te mit látsz? Egy jövőbeli megbízást!

A rabszolgát szíven ütötte a nevetésem.

– Némely ügyvédek vagyonokat keresnek ilyen módon – védte magát. – Cicero gazdám szerint Hortensiusnak három embere is rója az utcákat, hogy ne mulasszák el az ilyen összecsapásokat.

– Kétlem, hogy a te Ciceród elvállalna egy ilyen ügyfelet, mint az a gladiátor! – nevettem el magam újra. – Vagy akár a gladiátor gazdáját! Sőt, még inkább kétlem, hogy ők igénybe vennék a gazdád szolgáltatásait, vagy bármely más ügyvédét! A szóban forgó felek a régi bevált módon keresnek majd elégtételt: szemet szemért. Ha ők maguk nem vállalják a feladatot – habár az áldozat bajtársai nem tűnnek gyávának vagy finnyásnak –, azt fogják tenni, amit bárki más. Felbérelnek egy bandát, hogy elvégezze a munkát. A banda megtalálja a gyilkost, vagy annak fivérét, és leszúrják bosszúból. Az újabb áldozat családja egy másik bandát bérel fel, hogy megtorolják az erőszakot és így tovább. Ez a római igazságszolgáltatás, Tiro.

Sikerült elmosolyodnom, hogy Tiro tréfának vehesse az egészet. Az ő arca azonban egyre felhősebbé vált.

– Ez a római igazságszolgáltatás – folytattam elkomolyodva – azok számára, akik nem engedhetnek meg maguknak ügyvédet, vagy talán azt sem tudják, mi fán terem. Esetleg ismerik az ügyvédeket, és nem bíznak bennük, mert azt vallják, hogy minden bíróság csupán komédiázik. Még az is meglehet, hogy amit láttunk, nem a kezdete, hanem a közepe volt egy véres bosszúhadjáratnak. A gyilkosnak talán semmi köze nem volt a balzsamozóhoz vagy a halott lányhoz. Lehet, hogy csak a pillanatra várt, hogy lesújthasson, és ki tudja, milyen régre nyúlik vissza ez a viszály? Jobb, ha kimaradsz belőle! Senki nem állíthatja meg az események sodrását.

Ez utóbbi igaz volt, ráadásul a külhoni fővárosokhoz és a köztársasághoz szokott emberek legnagyobb megrökönyödésére, Róma nem rendelkezik rendfenntartó erőkkel. Nincs felfegyverzett egysége, amely biztosítaná a rendet a városfalakon belül. Alkalomadtán valamelyik erőszaktól megcsömörlött szenátor felveti a kérdést, de azon nyomban érkezik a válasz: „Mégis, kié lenne a rendre felügyelő őrség?” Igazat adok nekik. Egy olyan országban, ahol király uralkodik, a rendet őrzők csak a legfőbb hatalom birtokosához hűségesek. Róma ellenben köztársaság, még ha történetem idején egy diktátor irányítása alatt is áll, ám ez a diktátor átmeneti időszakra, alkotmányosan megválasztottan, törvényesen tölti be ezt a posztot. Bárkinek is sikerülne Rómában egy ilyen fegyveres alakulat élére kerülnie, pusztán hatalma kiterjesztésére használná rangját, beosztottjai pedig leginkább azon törnék a fejüket, kit a legjövedelmezőbb megvesztegetniük, és hogy szolgálják-e az illető személyt vagy inkább hátba szúrják. A rendőrség is csak arra lenne jó, hogy az egyik tömörülés felhasználja a másik ellen. Mindössze egy újabb bandával járulna hozzá a polgárok versengéséhez. Róma inkább megmarad rendőrség nélkül.

Magunk mögött hagytuk a teret és a Subura sugárútját. Egy sikátorba vezettem Tirót, amelyről tudtam, hogy átvághatunk rajta. Ennek sincs neve, akárcsak a legtöbb római utcának. Szorosnak neveztem el.

A sikátor homályos volt és enyhén büdös, alig több egy hasadéknál a két magas fal között. A téglákat és utcaköveket belepte a nedvesség, bepöttyözte a penész. Mintha maguk a falak verejtékeztek volna, a macskakövek nyirkos szagot leheltek magukból, csaknem állati kipárolgást, mely avas volt ugyan, mégsem teljesen kellemetlen. Ebbe a sikátorba sohasem sütött be a nap, soha nem szárította ki a heve, soha nem tisztította ki a fénye. Nyáron párába burkolózott, télen belepte a zúzmara, az örök nyirkosság honolt itt. Ezernyi ilyen utcát találni Rómában, a nagyvilágtól elválasztott, magányos, önálló kis világokat.

Az átjáró túl szűk volt ahhoz, hogy egymás mellett haladhassunk. Tiro mögöttem jött, hangjának irányából megállapíthattam, hogy újra meg újra hátrapillantott a válla fölött. Hangszíne idegességről árulkodott.

– Gyakran történik késelés ezen a környéken? – kérdezte.

– A Suburában? Állandóan. Fényes nappal is. Ez a negyedik ebben a hónapban, amiről tudok, de az első, melynek magam is szemtanúja voltam. A melegebb idő hozza magával. De a Subura semmivel sem rosszabb ilyen szempontból, mint bármely más környék. A Palatinuson éppúgy elvághatják a torkodat, vagy akár a Forum közepén.

– Cicero gazdám szerint mindez Sulla bűne.

Bátran kezdett a mondatba, de elfojtott gyanakvással fejezte be. Nem kellett megfordulnom, hogy megbizonyosodjam, mennyire elvörösödött az arca. Meglehetős könnyelműségre vall egy polgár részéről a diktátort bírálni. Még nagyobb meggondolatlanság a rabszolgája részéről óvatlanul ismételgetni az efféle kijelentéseket. Más témát kellett volna keresnem, de felébredt a kíváncsiságom.

– A gazdád nem rajong Sulláért, ugye? – kérdeztem keresetlenül, hogy valamelyest megnyugtassam Tirót.

De nem válaszolt.

– Cicerónak nincs igaza, ha valóban így vélekedik – folytattam. – Téved, ha úgy gondolja, a bűnözés és a felfordulás itt, Rómában mind Sulla hibája. A vérengzés az utcákon nem Sullával kezdődött, habár kétségtelenül ő is kivette belőle a részét.

Immár én is veszélyes vizekre eveztem. Tiro viszont még mindig nem szólalt meg. Úgy tett, mintha nem hallaná, amit mondok, és meg is tehette, hiszen mögöttem haladt, és nem kellett a szemembe néznie. A rabszolgák hamar megtanulják, alkalmasint hogyan színleljenek siketséget, és a megfelelő időben hogyan kalandozzanak el a gondolataik. Megállhattam volna, hogy a szemébe nézzek, de azzal túl nagy jelentőséget adtam volna a témának.

Mégsem tudtam teljesen elhessegetni az örvénylő gondolatokat. Már a Sulla név említése is felszítja az indulatot a rómaiak lelkében, legyenek akár a diktátor barátai, ellenségei, cinkosai vagy áldozatai.

– A legtöbben úgy látják, ő állította vissza a rendet Rómában. Talán túl magas volt ezért az ár, túl nagy a vérfürdő, csakhogy a rend az rend, és egy római polgárnak nincs, ami fontosabb lenne a rendnél. De feltételezem, Cicerónak erről egészen más elképzelései vannak.

Tiro nem felelt. A sikátor jobbra-balra kanyargott, mindössze néhány lábnyi utat láttunk be magunk előtt. Néha elhaladtunk egy bejárat vagy egy ablak mellett, melyek mind behúzódtak a falba, és gondosan be voltak zárva. Aligha lehettünk volna magányosabbak.

– Persze Sulla mégiscsak egy diktátor – kezdtem újra. – Az ilyesmi izgatja a római lelkületet: mind szabad emberek vagyunk, legalábbis amelyikünk nem rabszolga. Végtére is a diktátor nem király, ahogy a törvényalkotók mondják. A diktatúra teljesen törvényes, amíg a szenátus jóváhagyja. Kizárólag rendkívüli vészhelyzetek esetén, persze. És csupán egy meghatározott időtartamra. Gazdád feltehetőleg ebben talál kifogásolnivalót: Sulla az előírt hat hónap helyett immár három éve bitorolja a címet. Piszkos egy eljárás.

– Kérlek, uram – suttogta Tiro fojtottan. – Ne folytasd! Sohasem tudhatjuk, ki hallja meg.

– Ó, persze, az óvatos Csicseriborsó gazda újabb aranyköpése, hogy a falnak is füle van?

Erre végre felbátorodott.

– Nem! Cicero gazdám mindig azt mondja, amit gondol! Legalább olyan merészen kimondja a véleményét, mint te, uram! Emellett sokkal járatosabb a politikában, mintsem hinnéd! De vakmerőnek sem lehet nevezni. Úgy tartja, hogy ha egy ember nem járatos a verselés és a retorika terén, jobb, ha nem beszél nyilvános helyen, mert elveszítheti az uralmat a szavai fölött, mint ahogy a falevelek is elsodródnak a szélben. A legártatlanabb igazság is végzetes hazugsággá fordítható. Ezért tiltotta meg nekem, hogy az ő házán kívül politikáról beszéljek. Vagy hogy megbízhatatlan idegenek előtt fecsegjek.

Ezzel az elevenemre tapintott. Hallgatása és bosszankodása jogos volt: szándékosan csaltam csapdába. De nem kértem bocsánatot, még virágnyelven sem, ahogy szabad emberek kértek olykor elnézést rabszolgáktól. Bármi, ami találkozásunk előtt tisztább képet festhetett Ciceróról, megérte azt a jelentéktelen árat, hogy rabszolgáját magamra haragítom. Másfelől elég jól kell ismernünk egy rabszolgát ahhoz, hogy elárulhassuk neki: arcátlansága tulajdonképpen kedvünkre való.

Tovább gyalogoltunk. A Szoros kiszélesedett, így már ketten is elfértünk egymás mellett. Tiro valamelyest felzárkózott, de nem jött előre az oldalamhoz, megtartotta az előírt távolságot kissé hátrébb, balra. Visszatértünk a Subura útjára a Forum közelében. Tiro úgy vélte, gyorsabban átkelhetünk a Forumon, mintha megkerülnénk. Átszeltük a város szívét, azt a Rómát, melyre az utazók emlékeznek. Megjelentek körülöttünk a pompás udvarok és szökőkutak, templomok és terek, ahol a törvényhozás zajlik, és ahol a legnagyobb isteneknek áldoznak a pazar épületek oltárain.

A Rostra, a híres pulpitus mellett is elhaladtunk, melyet a zsákmányolt hajók orrával díszítettek, és ahol a szónokok és a jogtudósok emelnek szót a legnagyobb horderejű római jogi ügyek tárgyalásán. Nem említettük többé Sulla diktátort, de biztos voltam benne, hogy Tirónak is eszébe jut az, ami nekem is: egy esztendővel azelőtt Sulla ellenségeinek fejét sorba állították a Forumon, mindennap százasával, és a levágott testrészekből egész dombokat emeltek. A diktátor áldozatainak vére még mindig ott rozsdállott a máskor makulátlanul fehér kövezeten.

HÁROM

Tirónak igaza volt, Cicero háza csakugyan jóval kisebb volt az enyémnél. Külsejét öntudatos szerénység és mértéktartás jellemezte, az egyszintes épületről jóformán minden díszítés hiányzott. Csak üres arcát mutatta az utcának, a járókelők mindössze egy sáfrányszínű falat láthattak belőle, közepén egy keskeny faajtóval.

Ám Cicero otthonának feltűnő visszafogottsága még nem jelentett semmit. Róma egyik leggazdagabb negyedében jártunk, ahol a házak mérete alig árult el valamit a tulajdonos vagyoni helyzetéről. Ezen a környéken a legkisebb épület is többet ért, mint egy egész villasor a Suburában. A rangosabb és gazdagabb római rétegek régi szokása volt elkerülni a hivalkodást, legalábbis ami lakhelyüket illeti. Szerintük mindez a jó ízlés kérdése. Én viszont inkább azt gyanítottam, hogy gazdagságuk közönséges mutogatása irigységet ébresztene a tömegekben. Nem beszélve arról, hogy egy külső díszítőelemet sokkal könnyebb elemelni, mint egy szemrevaló tárgyat a biztonságos lakótérből. Ezt a fajta mértékletességet régóta zsinórmértéknek tekintik. Mégis, életem során azt tapasztaltam, hogy egyre gyakoribb a nyilvános kérkedés. Leginkább azokra a törekvő fiatalokra volt ez jellemző, akik a vagyonukra a polgárháború alatt vagy Sulla diadalának idején tettek szert. Ők emeletet építtetnek házukra, oszlopcsarnokot alakítanak ki a tetőn, és görög szobrokat állíttatnak az otthonukba.

Ilyesmivel azonban nem találkoztunk Cicero utcájában. Itt az illem uralkodott. A házak a hátukat fordították a járókelőknek, bejáratuk befelé nézett; nem volt mondanivalójuk az arra sétálóknak, titkaikat megtartották a kiváltságos vendégeknek.

Rövid, csendes utca volt, egyik vége sem torkollott piactérbe, és az utcai árusok is jobbnak látták nem felverni a környék nyugalmát. Az utca semmi más színt nem engedett be, csak a macskakövek szürkéjét, az ég halványkékjét, a megfakult, esőfoltos és napégette gipszvakolat árnyalatát mindkét oldalon. A zöldet végérvényesen száműzte, az utcakövek között vagy a falak tövében nem üthette fel a fejét egyetlen árva szál gyom sem, virág vagy fa még kevésbé. A levegő is a római erény egyszerű tisztaságát hordozta, amint szagtalanul, forrón emelkedett a magasba a kövezetről.

Cicero otthonának puritánsága még ezen a visszafogott környéken is kirívónak tűnt. Ironikus módon éppen ordító egyszerűségével vonzotta magára a figyelmet – ez egy igazán ideális lakóhely egy ritka erényes római számára. Olyan szerénynek, olyan keskenynek látszott, hogy könnyedén tűnhetett egy hajdan mesésen gazdag, mára megözvegyült vagy kissé elszegényedett római matróna házának, vagy egy vidéki birtokos városi rezidenciájának, ahol a gazda akkor száll meg, ha üzleti ügyben érkezik Rómába, és nem szórakozni vagy nyaralni jön. Ezt a dísztelen épületet ebben a dísztelen utcában azonban leginkább egy igen vagyonos, ám konzervatív értékrendű pályakezdő fiatal ügyvéd otthonának nézhették, akit vidéki szülei azért küldtek a városba, hogy Róma magasabb köreiben találja meg a szerencséjét, és aki szilárdan meggyőződve római erényeiről biztosan hiszi, hogy sem becsvágya, sem zsenge kora, sem ambíciója nem csábíthatja a közkeletű, divatos tévelygések útjára.

Tiro kopogott a bejáraton.

Néhány pillanat múlva egy ősz szakállú rabszolga nyitott ajtót. Az öregember feje valószínűleg szélütés miatt örökösen ide-oda mozgott, biccentgetett és jobbra-balra rázkódott. Beletelt némi időbe, mire felismerte Tirót; pislogott, kancsalított, és úgy nyújtogatta fejét vékony nyakán, mint egy teknősbéka. Sehogy sem akarta abbahagyni a bólintgatást. Végül kivillantotta foghíjas mosolyát, oldalra lépett, és szélesre tárta az ajtót.

Az előcsarnokot félkör alakúra építették, egyenes vége a hátunk mögött húzódott. Az előttünk álló íves falból három ajtónyílás vezetett tovább, mindhárom köré karcsú oszlopokat emeltek, föléjük pedig timpanont faragtak. Az ajtók mögött kezdődő folyosókat gazdagon szőtt, vörös függöny takarta, melyeknek alsó szegélyére sárga akantuszleveleket hímeztek. A dekorációt a két sarokban elhelyezett görög kandeláberek egészítették ki, a nem különösebben érdekes padlómozaik pedig a vaddisznóra vadászó Dianát ábrázolta. Mindez megfelelt előzetes várakozásaimnak. Az előcsarnok visszafogottsága és ízléses kialakítása nem állt ellentétben a homlokzat szigorúságával, mégis költöttek rá, hogy elkerüljék a szegénység látszatát.

Az öreg ajtónálló egy kézmozdulattal várakozásra intett minket. Némán mosolyogva tűnt el a balra nyíló folyosón, aszott feje úgy imbolygott keskeny válla felett, mint dugó a lágy hullámokon.

– Régi bútordarab? – kérdeztem.

Megvártam, míg az öreg eltűnik a szemünk elől, és halkan beszéltem. Az öregember hallása minden jel szerint élesebb volt, mint látása, hiszen a kopogást is meghallotta az ajtón; nem lett volna illendő a jelenlétében szólni róla, mintha rabszolga lenne, holott nem volt az. Észrevettem a felszabadítottak gyűrűjét az ujján: szabad polgárként élt a házban.

– A nagyapám – felelt Tiro, nem kevés büszkeséggel a hangjában. – Marcus Tullius Tiro.

Az átjáró felé nyújtogatta a nyakát, mintha átláthatna a vörös függönyön, és végignézhetné, amint az öregember végigcsoszog a folyosón. A függöny hímzett alja szelíden meglebbent a szellő érintésére. Ebből arra következtettem, hogy a bal oldali folyosó valamilyen nyitott helyre vezetett, feltehetőleg a ház szívében lévő átriumba, ahol Cicero gazda pihen a forró délelőttön.

– Ezek szerint már legalább három generáció óta szolgáljátok ezt a családot – állapítottam meg.

– Igen, bár az apámat nagyon korán elvesztettem, nem is emlékszem rá. Anyám is régen meghalt. Az öreg Tiro az egyetlen rokonom.

– És mikor szabadította fel a gazdád? – kérdeztem.

Az öregember Cicero családnevét viselte a saját rabszolganeve mellett, a szokásoknak megfelelően felszabadítója után. Marcus Tullius Tirót tehát Marcus Tullius Cicero váltotta ki a rabszolgasorból, ezért az ő első két nevét vette fel saját neve elé.

– Van annak öt éve is. Nagyapám még Cicero úr nagyapját szolgálta Arpinumban. Nekem is ő volt a gazdám, de mivel Cicero úr és én is gyerekek voltunk, javarészt együtt töltöttük az időnket. Régi gazdánk átruházta tulajdonjogunkat Cicero úrra, amikor az befejezte tanulmányait, és Rómába költözött. Cicero gazdám ekkor szabadította fel nagyapámat. Cicero úr nagyapja sohasem foglalkozott ilyesmivel. Nem hisz a felszabadításban, legyen szó akármilyen öreg vagy akármilyen régóta és kifogástalanul szolgáló rabszolgáról. Lehet, hogy a Tullius család Arpinumból származik, de szívük mélyén tősgyökeres rómaiak. Szigorúak és a régi szokásokat követik.

– Hát te?

– Én?

– Gondolod, hogy Cicero téged is felszabadít valamikor?

– Olyan furcsákat kérdezel, uram – vörösödött el Tiro.

– Ilyen a természetem. És a hivatásom is. Bizonyára feltetted már magadnak ezt a kérdést, nem is egyszer.

– Minden rabszolga felteszi, nem igaz?

Tiro hangjában nem volt keserűség, csupán valami halovány, alig észrevehető szomorúság, az a fajta melankólia, amivel már nemegyszer találkoztam. Tiro azok közé az eredendően értelmes és jó vagyoni helyzetben lévő felnőtt rabszolgák közé tartozott, akik ráébredtek, milyen önkényesen és szeszélyesen forognak Fortuna szekerének kerekei, az egyik embert rabszolgasorba taszítva, a másikat királyi trónra segítve, miközben lényük legmélyén semmi különbség nincsen köztük.

– Már nincs olyan messze – folytatta halkan. – Ha sikerül elismert ügyvéddé válnia, én pedig idősebb leszek. Másrészt viszont mi értelme van a szabadságnak, hacsak nem a családalapítás? Ez az egyetlen előnye számomra. Ezen pedig nem töröm a fejem. Legalábbis nem gyakran.

Tiro elnézett a folyosó felé, amerre a nagyapja távozott. Mikor visszanézett rám, arcának már egész más jellege volt. Beletelt kis időbe, mire rájöttem, hogy mosolyog.

– Különben is – folytatta –, jobb lesz, ha megvárom, amíg a nagyapám meghal. Az emberek nem tudnának megkülönböztetni minket, ha két Marcus Tullius Tiro élne.

– Hát most hogyan különböztetnek meg titeket?

– Tiro és az öreg Tiro. Természetesen. – Most már őszintébbnek tűnt a mosolya. – Nagyapa nem hallgat a Marcus névre. Valamiért azt hiszi, hogy balszerencsét hoz. Ujjat húzna az istenekkel. Amellett öreg is ahhoz, hogy megszokjon egy új nevet, még ha büszke is rá. Mostanában már nem is nagyon szólítgatják. Csak annyi a dolga, hogy kinyissa az ajtót. Elég hosszú idő, mire bejelenti a vendéget. De a gazdámnak így tetszik. Cicero úr szerint a jó szokás azt diktálja, hogy a vendég várakozzon egy ideig az ajtó előtt, aztán sétáljon egy kicsit az előtérben, legalábbis első alkalommal, amíg az öreg Tiro bejelenti.

– Ezt tesszük most tehát. Várakozunk, amíg bejelent minket.

Tiro karba fonta kezét, és bólintott. Körbenéztem a teremben. Még egy padot sem tettek be ide, hogy leülhessünk. Tipikus rómaiak, gondoltam.

Egy idő után az öreg Tiro visszatért, és felemelte a függönyt gazdája előtt.

Hogyan is mutathatnám be Marcus Tullius Cicerót? A szép emberek mind egyformán néznek ki, de a csúfak csúfsága mindig egyedi. Cicero húsos orrát és kopaszodó feje búbját jókora homlok választotta el egymástól. Középmagas, vékonydongájú, keskeny vállú ember volt, hosszú nyakán, nyelőcsöve tájékán feltűnő dudor türemkedett ki. Jóval többnek látszott huszonhat évesnél.

– Gordianus – szólalt meg Tiro, hogy bemutasson. – Akit Nyomozónak neveznek.

Biccentettem. Cicero szívélyesen elmosolyodott. Szemében nyughatatlan, kíváncsi tüzek égtek. Egyszeriben mély benyomást tett rám, magam sem tudtam, miért.

Amint azonban egy pillanattal később megszólalt, lelkesedésem azon nyomban alábbhagyott. Csupán két szót mondott, de az is elég volt. Torkából magas, reszelős hang tört elő. A gyönyörűen hangolt Tirónak kellett volna szónoknak állnia. Cicero hangja legfeljebb egy kikiáltó vagy egy komédiás számára lett volna alkalmas, kárálása legalább olyan különössé tette, mint neve.

– Erre jöjj!

Intett, hogy kövessük a vörös függönyön túlra.

A rövid folyosót alig lehetett folyosónak nevezni. Dísztelen falak között tettünk pár lépést, aztán mindkét fal véget ért. Jobbra egy széles, halványsárga, könnyű szövésű vászonfüggöny tűnt fel, olyan finom anyagú, hogy rajta keresztül beláthattam a kicsiny, de tökéletesen rendben tartott átriumot. A kis terület úgy tekintett a napfényes ég felé, mintha a házból kialakított kút lenne, egy ciszterna, melyben túlcsordul a hőség és a fény. Közepén kisebbfajta szökőkút csörgedezett. Az áttetsző függöny úgy libegett és hullámzott, akár a köd, melyet apró széllökések zavarnak fel: mint egy élő hártya, mely a legkisebb rezzenésre is felsóhajt.

Az átriummal átellenben egy nagy, levegős szoba nyílt, mely a mennyezet közelében kialakított keskeny ablakokon át kapta a fényt. A fehérre vakolt falú helyiséget sötét, rusztikus, polírozott bútorokkal rendezték be, melyeket finoman cizellált faragások, ezüst rátétek, kagylóintarziák, karneol- és lapislazuli-berakások ékesítettek. Megdöbbentő mennyiségű tekercset és más iratot zsúfoltak a helyiségbe: ez volt Cicero könyvtára és irodája. Az ehhez hasonló szobák általában a tehetős urak legbensőségesebb tartózkodási helyének számítanak, sokkal inkább, mint a hálószobák és az étkezők, melyeket a nők és a rabszolgák területének tartanak. Magánszoba volt, viselte tulajdonosa kitörölhetetlen kézjegyét, aki vendégeit is itt fogadta. Erre utaltak az elszórtan elhelyezkedő székek; egyik-másik szorosan egymás mellett állt, mintha az imént hagyta volna ott őket egy rendezetlenül összecsődült vendégsereg. Cicero három székre mutatott, majd maga is helyet foglalt, és ugyanerre biztatott minket. Miféle ember fogadja könyvtárában vendégeit az étkező vagy a veranda helyett? Egy görögösen elbizakodott személy, állapítottam meg magamban. Egy tudós. A tudomány és a bölcsesség szerelmese. Egy olyan ember, aki egy vadidegen társaságában is képes ezzel kezdeni egy beszélgetést:

– Árulj el nekem valamit, Gordianus, a Nyomozó! Megfordult valaha a fejedben, hogy meggyilkold a saját apádat?

NÉGY

Hogyan festhetett az arcom abban a pillanatban? Minden bizonnyal összerezzentem a meglepetéstől, vonásaim megrándultak, és görbe szemmel néztem vendéglátómra. Cicero látta a reakciómat, és illedelmesen mosolygott, ahogyan a szónokok szoktak, amikor sikerül manipulálniuk a közönséget. Nem egy színészt ismertem, akit ugyanez az elégedettség és izgalom töltött el előadás közben. Például amikor a juhász felfedi az igazságot Oidipusz előtt, s végszóra egyetlen szóval döbbent és szörnyülködő zihálást csal ki a nézősereg ezernyi torkából. Aztán maszkja mögött elmosolyodik, és elhagyja a színpadot.

Úgy tettem, mint aki néhány közeli irattekercsre figyel, de szemem sarkából láttam, hogy Cicero még mindig engem vizslat, legkisebb rezdüléseimet fürkészi. A szónokok azt képzelik, mindenki és minden felett uralkodhatnak a szavaikkal. Küszködtem, hogy semmiféle arckifejezést ne engedjek kiülni az ábrázatomra.

– Apám – kezdtem, aztán szünetet tartottam, hogy megköszörüljem a torkomat, bosszankodva afelett, hogy a rövid habozással máris gyengeségről adtam tanúbizonyságot. – Apám régóta halott, mélyen tisztelt Cicero úr, sok éve már, hogy elhunyt.

A csalafintaság eltűnt tekintetéből, összeráncolta a homlokát.

– Elnézésedet kérem – mondta halkan, s enyhén biccentett. – Nem akartalak megbántani.

– Nem bántottál meg.

– Akkor jó. – A gond felhője hamar eltűnt a homlokáról. Újfent ravaszság lopakodott a tekintetébe. – Ez esetben bizonyára nem bánod, ha még egyszer felteszem ugyanazt a kérdést, persze csak mint elméleti felvetést. Képzeld el, csak képzelj hozzá egy apát, akitől mindenáron meg akarsz szabadulni! Hogyan fognál hozzá?

– Hány éves az öreg? – vontam vállat.

– Hatvan. Talán hatvanöt.

– És én mennyi idős vagyok elméletben?

– Negyven körül.

– Az idő – jelentettem ki. – Bármi panaszom is van, az idő majd megoldja, jobban, mint bármi más eszköz.

– Tehát egyszerűen csak várnál – bólintott Cicero. – Lepihennél, hátradőlnél, és engednéd, hogy a természet elvégezze a dolgát. Valóban ez lenne a legkönnyebb módszer. Az is meglehet, bár korántsem biztos, hogy ez a legbiztonságosabb megoldás. A legtöbb ember kétségtelenül így gondolkodik, ha szembekerül valakivel, akinek a puszta létét sem bírja elviselni, különösképp, ha az illető idősebb és gyengébb nála, kiváltképp, ha még családtag is. Nem beszélve arról, ha a saját apjukról van szó! Eltűri a kellemetlenségeket, és türelmesen vár. Hadd intézze el az idő. Végtére is senki sem él örökké, és az ifjak rendszerint túlélik az időseket.

Cicero szünetet tartott. A sárga fátyolfüggöny fel-le hullámzott, mintha az egész ház vele lélegzett volna. Az épületet betöltötte a hőség.

– De előfordul, hogy nem engedhetjük meg magunknak az idő fényűzését. Vitathatatlan, hogy ha elég sokat várunk, egy hatvanöt éves ember magától is kileheli a lelkét, csakhogy esetleg már betölti a nyolcvanötöt is, mire ez megtörténik.

Felállt a székéből, és fel-alá kezdett járkálni a szobában. Cicero nem az a fajta ember volt, aki ülve szónokol. Idővel megállapítottam, hogy az egész lénye olyan, mint egy működő szerkezet, a kiszámított lépéseivel, állandóan mozgó karjával, nagy ívű, nehézkes gesztusaival, az ide-oda billegő fejével, fel-alá táncoló szemöldökével. Egyik mozdulat sem létezett önmagában, hanem valamiképp összekapcsolódtak, és a beszédhanghoz igazodtak, ahhoz a bizarr, nyugtalanító, lebilincselő hanghoz, melyet a teste állított elő, de ami akár egy hangszerből is szólhatott volna. Mintha végtagjai és ujjai lettek volna a szájából előtörő hang gyártásához szükséges kapcsolók és emelőkarok. Ha a test mozdult, a hang is megszólalt.

– Képzeljünk csak el egy hatvanöt éves, idős férfit – kezdte, és feje megbillent, keze pedig finom, széles mozdulatba libbent. – Özvegy, egyedül él Rómában. Nem mondható visszahúzódó embernek, szívesen jár vacsorákra, fogadásokra. Imádja az arénát és a színházat. Gyakran megfordul a fürdőkben. Idős kora ellenére nem ritka vendég a szomszédos bordélyban sem. Az élvezet jelenti számára az életet. Ami a munkát illeti, már visszavonult. Nem kell dolgoznia, ilyesmivel már nem is vesztegeti az idejét, értékes vidéki birtokai, szőlői és majorságai biztosítják a megfelelő tartalékokat. Az irányítást rég egy fiatalabb emberre bízta.

– Rám – vetettem közbe.

Cicero halványan elmosolyodott. Mint a szónokok általában, ő is gyűlölte, ha közbeszólnak, de legalább jelét adtam, hogy figyelek.

– Igen. Elméletben, persze. Rád bízta, a fiára. Az öreg az élvezetnek szenteli minden napját, és miközben az örömöket hajkurássza, éjjel és nappal is az utcákat járhatja, ahol csak rabszolgái kísérik.

– Nincs testőre?

– Valójában nincs, csupán két rabszolga jár-kel vele. Inkább csak a megszokás, mintsem a biztonság kedvéért.

– Fegyverük van?

– Kétlem.

– Ez a képzeletbeli apám ki akarja hívni maga ellen a sorsot!

– Pontosan – bólintott Cicero. – Róma nem az a hely, ahol egy tisztességes polgár csak úgy lófrálhat az éjszaka közepén! Főként nem egy öregember, akiről lerí kiváltságos anyagi helyzete, és még fegyveres őrök sem kísérik. Esztelenség! A vén bolond az életével játszik nap mint nap. Előbb vagy utóbb csúfos vége lesz, gondolhatnánk. Mégis, éveken keresztül éli ezt a felháborítóan veszélyes életet, és semmi sem történik vele. Az ember már arra gondol, hogy valami láthatatlan démon vagy szellem vigyázza lépteit, és ezért nem esik bántódása. Egyetlenegyszer sem rabolják ki. Még csak meg sem fenyegetik. A legrosszabb, ami előfordulhat vele, hogy egy koldus, egy részeg vagy egy jöttment szajha a nyomába szegődik, de ezeket könnyen lerázza – elég hozzá egy garas, vagy ha nem, hát kisegíti az egyik rabszolgája. Nem, úgy tűnik, az idő nem áll az oldaladon! Ha minden így marad, az öreg akár örökké is eléldegélhet.

– Hát az olyan rossz lenne? Azt hiszem, kezdem megkedvelni.

Cicero felvonta az egyik szemöldökét.

– Ellenkezőleg! Gyűlölöd! Most ne foglalkozzunk azzal, hogy miért. Csak egyszerűen tegyük fel, hogy valamilyen okból mindenképpen a halálát kívánod. Kétségbeesetten.

– Még mindig az időt tartom a legjobb módszernek. Azt mondtad, hatvanöt éves. Hát az egészsége?

– Kitűnő! Talán még jobb, mint a tied. Végül is, miért ne? Állandóan azt hallod, milyen nyúzottnak nézel ki, milyen megterhelő lehet a birtokok ügyeit intézni, a családodról gondoskodni, húzni az igát, amíg fel nem fordulsz, az öreg pedig él, mint hal a vízben! Semmi más dolga nincs, mint élvezni az életet. Reggel lustálkodik. Délután az estéjét tervezgeti. Alkonyattájt behabzsol drága ételekből, vedeli a jó nedűket, fiatalokkal mulatozik. Következő reggel a fürdőkben igyekszik összeszedni magát, aztán megint minden kezdődik elölről. Hogy milyen az egészsége? Mondom, még mindig törzsvendég a helyi bordélyban!

– A dínomdánom megrövidíti az ember életét – vetettem ellen. – A szóbeszéd szerint a szajhák ágyában is felfordult már jó néhány öregúr.

– Nem, ez nem elég megbízható – rázta meg a fejét Cicero. – Gyűlölöd, hát nem érted? Talán még félsz is tőle. Egyre türelmetlenebbül várod a halálát.

– A politika?

Cicero megállt egy pillanatra, elmosolyodott, aztán ismét sétálni kezdett.

– A politika. Nos, igen. Újabban Rómában könnyen áldozatul eshet bárki a politikának, gyorsabban és biztosabban, mint a tivornyázás vagy a szajhák miatt. Még egy éjféli séta a Subura területén sem jelent olyan biztos megoldást. – Karjait szónoki nekikeseredéssel tárta szét. – Sajnálatos módon az öreg azon rendkívüli teremtmények egyike, akiket soha életében nem érintett meg a politika szele.

– Itt, Rómában? – hitetlenkedtem. – Egy polgárt és birtokost? Lehetetlen.

– Akkor fogalmazzunk úgy, hogy amolyan nyúltípus: elbűvölő, bárgyú és ártalmatlan. Sohasem vonja magára a figyelmet, soha nem sért meg senkit. Nem éri meg vadászni rá, amíg nagyobb vad is akad a közelben. Minden oldalról körbeveszi a politika, mint a csalánnal teli bozótos, mégis képes kimenekülni az útvesztőből minden bántódás nélkül.

– Nagyon ügyes! Egyre jobban megkedvelem.

– Ennek semmi köze az ügyességhez! – fortyant fel Cicero. – Az öregnek semmiféle stratégiája nincs, csak annyit tud, hogy a lehető legkevesebb kellemetlenséggel keveredjen át az élet buktatóin! Szerencséje van, ez minden. Sérthetetlen. Az itáliai szövetségesek bosszúból felkelést szerveznek Róma ellen? Ő Ameriából érkezett, abból a faluból, mely utolsóként csatlakozott a felkeléshez, de elsőként részesedett a béketárgyalások gyümölcséből: emberünk így vált polgárrá. Polgárháború tört ki Marius és Sulla között, majd Sulla és Cinna között? Az öreg ingatag hűségű, realista és opportunista ember, akárcsak a legtöbb római mostanság, és úgy kerül ki a harcokból, mint egy kecses leányka, aki kőről kőre szökdécselve kel át a sebes sodrású patakon, anélkül, hogy saruját víz érné. Manapság csak azok vannak biztonságban, akiknek nincs véleménye. Az öreg egy nyúl, ahogy mondtam. Ha a politikára hagyod a piszkos munkát, száz évig fog élni.

– Semmiképp sem lehet olyan üres és sekélyes, ahogy lefested! Mindenki rengeteget kockáztat mostanában már azzal is, hogy életben van! Azt állítottad, földbirtokos, és Rómában is vannak érdekeltségei. Bizonyára valamelyik befolyásos család kliense. Kik a patrónusai?

– Még ezen a téren is a legjellegtelenebb, legbiztonságosabb családdal szövetkezik, a Metellusokkal – nevetett Cicero. – Felesége szüleinek családja, legalábbis az volt, amíg el nem vált a negyedik asszonyától is. A Metellus famíliának is a legöregebb, legtehetetlenebb tagjával van jóban, aki a legelfogadhatóbbnak és legtisztességesebbnek tűnik. Valahogy sikerült megkedveltetnie magát Caecilia Metellával. Találkoztál már vele?

Megráztam a fejem.

– Hát akkor majd fogsz – közölte titokzatosan. – Nem, a politika sohasem fogja megtenni neked azt a szívességet, hogy elteszi láb alól az apádat. Sulla telezsúfolhatja a Forumot karóra tűzött fejekkel, a Mars-mező vérrel teli medencévé változhat, melyből a vér a Tiberisbe ömlik, az öreg még mindig ott fog csatangolni a város legsötétebb negyedeiben sértetlenül, pukkadásig eheti magát Caeciliánál, és virágos kedvében éppen a szomszédos kuplerájba fog tartani.

Cicero hirtelen leült. A szerkezetnek úgy látszik, pihenésre volt szüksége, ám a reszelős hangszer tovább fújta a magáét.

– Amint látod, a sors nem fogad kegyébe, nem segít az utálatos vénembert eltakarítani az útból. Még az is meglehet, hogy váratlanul valamely sürgős okból is jobb lenne holtan látni, nem csupán a gyűlölet és a neheztelés miatt, hanem egy küszöbön álló krízis okán is. Magadnak kell kézbe venni az ügyet.

– Azt javaslod, hogy öljem meg a saját apámat?

– Azt bizony.

– Lehetetlen!

– Muszáj.

– Ez nem illik egy rómaihoz!

– A sors rákényszerít.

– Hát akkor… legyen méreg?

– Nem rossz, feltéve, hogy apád közelébe tudsz férkőzni – vont vállat Cicero. – Csakhogy ti nem ápoltok hagyományos apa-fiú viszonyt, hogy csak úgy ki-be járkáljatok a másik házába. Volt közöttetek néhány komoly nézeteltérés. Gondolj csak bele: neki saját otthona van itt, Rómában, csak elvétve éjszakázik máshol. Te a régi családi birtokon élsz Ameriában, és ha olykor fel kell jönnöd a városba, sohasem szállsz meg apád házában. Inkább valamelyik barátodnál töltöd az éjszakát, vagy egy fogadóban. Ilyen mély a viszály közöttetek. Nem lenne egyszerű tehát besurrannod az öreghez ebéd előtt. Megfordulhatna a fejedben, hogy lefizeted valamelyik szolgáját, de nem járnál sikerrel. Ha a családtagok szembefordulnak egymással, a szolgáknak is választaniuk kell, melyik oldalra állnak. Hozzá sokkal inkább hűségesek lennének, mint hozzád. A mérgezés nem kivitelezhető.

A sárga függöny megint fodrozódni kezdett. Szegélyénél meleg fuvallat szökött be, és a talaj fölött párálló ködhöz hasonlóan ült meg a szobában. Összegyűlt a lábamnál, jázminillatot kavart örvényével. A délelőtt már csaknem véget ért, megérkezett a valódi nappali forróság. Hirtelen elálmosodtam, ahogy Tiro is; láttam, ahogy elnyom egy ásítást. Talán egyszerűen csak unatkozott. Feltehetően nem először hallotta ugyanezt az okfejtést gazdája szájából, még ha minden alkalommal finomodott is a logikája, csiszolódtak kifejezései.

Megköszörültem a torkomat.

– Akkor a megoldás kézenfekvőnek tűnik, nagyra becsült Cicero uram. Ha az apát meg kell ölni – milyen rettenetes bűntény! –, hát akkor kell rátámadni, amikor a legsebezhetőbb és a legkönnyebb a közelébe jutni. Egy sötét éjszakán, amikor a hold nem világít, éppen akkor, amikor hazafelé tart egy lakomáról vagy a bordély felé igyekszik. Abban az órában tanúk sem akadnának, legalábbis nem olyanok, akik készséggel tanúskodnának. Egy utcai bandát bérelnék fel. Az ilyen halálesetben senki sem találna semmi gyanúsat. Könnyű lenne rábízni a dolgot az utcai névtelen orgyilkosokra.

Cicero előredőlt a székében. A szerkezet lassan új erőre kapott.

– Szóval nem magad intéznéd, a saját kezeddel?

– Már hogy intézném? Nem is tartózkodnék Rómában, messze északra vonulnék vissza, az ameriai birtokra. Valószínűleg rémálmokkal küszködnék.

– Bérgyilkosokat fogadnál?

– Hát persze.

– Olyanokat, akiket ismersz és akikben bízol?

– Ismerhetek olyan embereket személyesen? Egy keményen dolgozó ameriai gazda? – vállat vontam. – Valószínűbb, hogy teljesen ismeretlen alakokat fogadnék fel. Valami bandavezért, akivel egy suburai tavernában akadtam össze. Egy névtelen ismerőst, akit egy másik ismerős ajánlott, akit egy alkalmi barátom ismer…

– Így zajlik tehát? – Cicero ösztönös érdeklődéssel dőlt előre a székében. Most már nem az elméletben létező apagyilkoshoz beszélt, hanem Gordianushoz, a Nyomozóhoz. – Úgy hallottam, te sokat tudsz az ilyen eljárásokról. Az a hír járja, hogy ha olyan alakokkal akarok kapcsolatba lépni, akik nem bánják, ha vér tapad a kezükhöz, akkor Gordianus a megfelelő összekötő.

– Kiktől hallottad ezt, Cicero uram? Kik állították, hogy gyilkosokkal cseresznyézek egy tálból?

Beharapta az ajkát, nem volt biztos benne, mennyit is mondhat el nekem. Helyette is válaszoltam.

– Csakis Hortensiusra gondolhattál. Elvégre ajánlott neked.

Cicero vádaskodó pillantást vetett Tiróra, aki egyszeriben teljesen éberré vált.

– Nem, gazdám, nem mondtam neki semmit. Kitalálta!

A nap folyamán most először láttam az ifjút valóban rabszolgának.

– Kitalálta? Hogy érted ezt? – vonta kérdőre Cicero a rabszolgát.

– Kikövetkeztette – helyesbítettem. – Igen, ez így már fedi a valóságot. Tiro nem hazudik. Többé-kevésbé magamtól is tudom, miért hívtál ide. Egy gyilkosság ügyében, melyben két Sextus Roscius is szerepel, apa és fia.

– Kitaláltad, hogy ezen okból hívattalak házamhoz? Hogyan? Egy napja sincs, hogy elfogadtam Roscius felkérését.

Sóhajtottam. A függöny is sóhajtott. A forróság felkúszott a lábamon, akár egy kút lassan dagadó vize.

– Kérd meg Tirót, hogy mesélje el neked később, uram. Azt hiszem, meleg van ahhoz, hogy újból, lépésről lépésre végigmenjek a következtetéseimen. Mindenesetre azt tudom, hogy eleinte Hortensius vállalta el az ügyet, aztán te vetted át tőle. Feltételezem, hogy az iménti beszélgetésnek az elméleti apagyilkosságról ehhez az esethez van köze.