IRÈNE NÉMIROVSKY

SUITE FRANÇAISE

FRANCIA SZVIT

GABO

Fordította

Sashegyi Gábor

A mű eredeti címe: Irène Némirovsky: Suite française

A borítót tervezte: Malum Stúdió, Szabó Vince

A kötetet tervezte, tördelte: Szmrecsányi Mária

Hungarian translation © Sashegyi Gábor, 2015

Utószó © Sashegyi Gábor, 2015

Copyright © Gabo Kiadó, 2015

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-168-7

Kiadja GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

Júniusi vihar

1

A háború

Meleg, gondolták a párizsiak. A tavaszi levegő. Háborús éjszaka volt, légiriadó. De oszlik már az éjszaka, és olyan messze a háború… Akik épp nem aludtak – mint az ágyban fekvő betegek, az édesanya, akinek a fia kint szolgált a fronton, vagy a kisírt szemű szerelmes asszonyok – mind meghallották a sziréna első hangjait. Még csak afféle mélyebb lélegzetvétel volt az, olyasmi, akár az elszorult mellkasból feltörő sóhajtás. Néhány percbe is belételt, míg a zajok az egész égboltot betöltötték. Messziről jöttek, a látóhatár mélyéről, szinte azt lehetett mondani, hogy sietség nélkül… Álmukban hullámokat véltek látni az emberek, meg kavicsokat görgető tengert, márciusi viharban zúgó erdőket vagy rohanó marhacsordát, melynek súlyos patái alatt meg-megremeg a föld… míg csak fel nem riadtak álmukból, és ilyenkor a férfiak a szemüket alig kinyitva mormogták:

– Légiriadó van?

Az asszonyok, mint idegesebb és élénkebb teremtmények, ilyenkor már talpon is voltak. Akadt olyan, aki rögtön visszafeküdt, miután becsukta a zsalukat és az ablakot. Egy nappal korábban, június harmadikán este bombák hullottak Párizsra, a háború kezdete óta először – a nép mégis nyugodt maradt. Pedig rossz hírek jártak. Viszont nem hitték el őket. Nem hitték volna el egyébként azt sem, ha a győzelmet jelentik be. „Kutyafülét se érteni az egészből” – mondogatták az emberek. Most zseblámpa fényénél öltöztették a gyerekeket. Az édesanyák mindkét karjukkal átölelve emelték föl a súlyos, langyos kis testeket. „Gyere csak, ne félj, ne sírj!” Csak légiriadó van. Az összes lámpát eloltották, mégis minden egyes utca jól látható volt az aranyszínű, áttetsző júniusi égbolt alatt. A Szajna pedig mintha valamennyi, szanaszét szóródó fényt magába gyűjtötte volna, és megszázszorozva verte volna vissza, akár a csiszolt tükör. A rosszul elsötétített ablakok, a könnyű derengésben megcsillanó tetők, a minden szögletüknél kicsit megvillanó kapuvasalatok, a ki tudja, miért, de még most is működő pár közlekedési lámpa – mindezt a fényt magába szívta, csapdába ejtette a Szajna, és ott játszott vele a hullámain. A magasból nyilván fehérnek látszott, akár egy tejfolyó. Egyesek úgy vélték, hogy irányra vezeti az ellenséges repülőket. Mások állították, hogy az lehetetlen. Igazából senki nem tudott semmit. – Én ágyban maradok – dünnyögték álommal teli hangok – Nem félek. – No de mégis, elég, ha csak egyszer fordul elő – felelték a megfontoltabbak.

Az újonnan épült lakóházakban, a hátsó lépcsők üvegablakain át látni lehetett, ahogy egy, két, majd három kis fény halad lefelé: a hatodik emeleti lakók menekültek a magaslataikról, és a rendelkezések dacára, meggyújtott elemlámpákat tartottak maguk előtt. „Jobb szeretnék nem orra esni a lépcsőházban, jössz már, Émile?” Ösztönösen halkabban beszéltek, mintha ellenséges fülek és tekintetek hemzsegtek volna körülöttük a térben. Hallani lehetett, ahogy a bezáródó kapuk sorban, egymás után, döngve becsapódtak. A munkásnegyedekben mindig nagy tömeg szorongott a metróban meg a szennyes szagot árasztó óvóhelyeken, a gazdagok viszont beérték azzal, hogy fent maradnak a házmesterlakásban, és közben fülüket hegyezve figyelték a robbanásokat, ahogy a bombák földet értek; a testük megfeszült, akár a nyugtalan erdei vadaké, mikor az éjszakai vadászat közeledik. Nem voltak a szegények gyávábbak a gazdagoknál, ők se féltették jobban az életüket, de erősebb volt bennük a nyájszellem. Szükségük volt egymásra, szükségük volt rá, hogy fogják a másik kezét, szükségük, hogy hol együtt reszkessenek, hol együtt nevessenek. Lassan megvirradt. Szürkéskék és ezüst színű fény csillant az utcaköveken, a rakpartok mellvédjein, a Notre-Dame tornyain. A fontosabb épületeket egészen félmagasságig homokzsákok vették körbe – homokzsákok rejtették Carpeaux táncosnőit az Operaház homlokzatán, homokzsákok fojtották el a Marseillaise kiáltó szavát is a Diadalíven.

Ágyúszó visszhangzott, egyelőre még viszonylag távolról, aztán közelebb ért, és válaszul minden ablaküveg megremegett. Gyermekek születtek meleg szobákban, melyeken elfödték az ablakokat, nehogy csak egy fénysugár is kiszökjön: a kicsinyek sírása feledtette az édesanyákkal a sziréna süvöltését és a háborút. A haldoklók fülében viszont halk zsongásnak tűnt az ágyúdörej, és nem volt semmi jelentősége; egy zajjal több volt csupán a baljóslatú és körvonaltalan morajlásban, ami hullámzásként vette körül a végóráját élő embert. A kicsinyek békésen szunnyadoztak, elbújva édesanyjuk ölének melegébe, és halkan cuppogtak az ajkukkal, akár a szopós bárányok. Az árusok szekerei, amelyeket a légiriadó idejére magukra hagytak, ott álltak kint az utcákon, megrakva friss virágokkal.

A vérvörös nap egyre magasabban járt a még most is felhőtlen égen. Ágyúlövés hallatszott, ezúttal olyan közel Párizshoz, hogy a madarak minden műemlék tetején fölrebbentek. Fent a magasban hatalmas, máskor sohasem látható, sötét madarak lebegtek, a napfényben széttárták rózsaszínbe játszó szárnyaikat, aztán jöttek a szép, kövér, turbékoló galambok, majd a fecskék, míg a verebek nyugodtan ugráltak odalent, a kihalt utcák kövezetén. A Szajna-parton minden egyes nyárfa tetején ott csüngött egy egész fürt kismadár, és torkuk szakadtából énekeltek. Lent, a pincék mélyén most végre, nagyon távolról meghallották a három hangból álló, messzeségtől elfojtott kürtjelet. A riadó véget ért.

2

Péricand-ék döbbent csendben hallgatták végig az esti híreket a rádión, de mindenki tartózkodott attól, hogy megjegyzéseket fűzzön hozzájuk. A Péricand konformista, erényes család volt. Már csupán hagyományaik, lelki beállítottságuk, polgári és katolikus örökségük, az egyházhoz fűződő kapcsolataik folytán is (legidősebb fiuk, Philippe Péricand pap volt), gyanakvással tekintettek a köztársaság kormányára. Másfelől viszont Péricand úr állása – főmunkatárs volt egy országos jelentőségű múzeumban – a kormányzathoz kötötte őket, amely megbecsüléssel és javakkal halmozta el a szolgálóit.

A macska körültekintő óvatossággal tartott éles fogai között egy szálkákkal teli haldarabot: lenyelni nem merte, viszont sajnálta volna otthagyni.

Charlotte Péricand végül úgy döntött, hogy csak a férfiszellem képes nyugodtan megítélni az ennyire rendkívüli és súlyos eseményeket. Márpedig most sem a férje nem volt otthon, sem a nagyfia: az első barátoknál vacsorázott, a másik nem is tartózkodott Párizsban. A létezés hétköznapi rendjéhez tartozó dolgokat vaskézzel irányította Péricand asszony – akár háztartásának vezetéséről, akár a gyermekek neveléséről, akár férjének karrierjéről volt szó. Ezekben Péricand asszony nem kért tanácsot senkitől, ámde ez most másfajta terület volt. Ezúttal szükségét érezte, hogy egy tekintélyes hang megmondja neki, mit helyes gondolnia. Ha már egyszer a jó vágányra helyezték, lokomotívként száguldott, és többé nem ismert akadályt. Mikor ilyen helyzetben kézzelfogható tények alapján bebizonyították neki, hogy téves volt az a bizonyos vélemény, ő hideg, fensőbbséges mosollyal válaszolta: „Apámtól tudom. Férjem megfelelően van informálva.” És határozott kis mozdulatot tett a levegőben a kesztyűs kezével.

Férje társadalmi állása hízelgett neki (bár ő maga otthonülőbb életet szeretett volna, ámde miképpen a mi édes Megváltónknak, mindenkinek viselnie kell a maga keresztjét!) A társasági vizitek közti szünetekben rendszeresen hazament, és felügyelte a gyermekei tanulmányait, a kicsi cumiját, a cselédek tevékenységét, arra viszont nem volt ideje, hogy ilyenkor a maskaráját is levesse. Az ifjú Péricand-ok emlékeiben anyjuk fején kalappal, fehér kesztyűs kézzel, mindig éppen elmenőben volt valahová. (Minthogy takarékosan élt, a kelmefestőnél tett látogatások emlékeként enyhe benzinillat lengett a megjavíttatott kesztyűk körül.)

Ezen a napon is épphogy csak hazaért, és állva, a szalonban hallgatta a rádiókészüléket. Fekete ruhát és apró, évszakhoz illő kalapot viselt, édes kis bubit, rajta három virág és egy homlokba csüngő selyempompon. Az arc a kalap alatt már sápadt volt és nyugtalan: erősen meglátszott rajta a kor, de a fáradtság is. Ötgyermekes anya volt, és negyvenhét éves. Ezt az asszonyt Isten szemmel láthatóan vörös hajúnak szándékozta teremteni. Bőre rendkívül finom volt, bár az évek már elnyűtték. Erőteljes, fenséges orrát szeplők borították. Zöld szeme éppoly élesen villogott, akár a macskáké. Ám a gondviselés az utolsó pillanatban kétségkívül habozni kezdett, vagy pedig úgy vélte, hogy a feltűnő hajzat nem illene sem Péricand asszony kifogástalan erkölcsiségéhez, sem pedig társadalmi helyzetéhez, így hát barnás, fakó hajat adott neki, ami a legkisebb gyermek születése óta már csomókban hullott. Péricand úr kimért ember volt: vallásossága számos vágyától megfosztotta, és mivel hírnevére is gondosan vigyázott, távol maradt a rossz hírű környékektől. Így aztán a legkisebb Péricand éppenhogy csak kétéves volt; Philippe atya és az utoljára megszületett csöppség között három élő gyermek sorakozott, no meg azon események, amelyeket Péricand asszony szemérmesen a „három balesetének” nevezett: mikor a majdnem kihordott gyermekek nem maradtak életben, az anya pedig három ízben is a sír szélére került.

A szalon, ahol e pillanatban a rádió harsogott, tágas, szép arányú helyiség volt, négy ablaka pedig a Delessert körútra nyílott. Régi stílusban bútorozták be, hatalmas fotelekkel és aranysárga, párnázott kanapékkal. A balkon mellett állt az idős, magatehetetlen Péricand úr tolószéke, aki magas kora miatt olykor gyermekké vedlett át. Szellemi tisztaságát csak akkor nyerte vissza, mikor az egyébként tekintélyes vagyonáról volt szó (Péricand-Maltêtę lévén, örököse volt a lyoni Maltêtę családnak). Ezzel szemben a háború és annak viszontagságai már nem jutottak el hozzá. Közönyösen hallgatta a rádió hangját, közben ütemesen bólogatott szép ezüst szakállával. A családanya mögött félkörben álltak a gyermekei, a legkisebbel bezárólag, aki a dajkája karján feküdt. Utóbbinak három fia szolgált a fronton, és épp az imént hozta be a kicsit, hogy a családtól elköszönjön; most kihasználta az ideiglenes befogadtatást, és aggódó figyelemmel hallgatta a bemondó szavait.

Péricand asszony megérezte a többi alkalmazott jelenlétét a félig nyitott ajtó másik oldalán: Madeleine-t, a szobalányt a nyugtalanság úgy magával ragadta, hogy egészen a küszöbig merészkedett, és Péricand asszony a szokásoknak ezt a megsértését rossz előjelnek érezte. Éppígy tülekednek hajótöréskor a különböző osztályok utasai a fedélzeten. De hát a népnek rosszak az idegei. „Mit meg nem engednek maguknak”, gondolta szemrehányóan. Péricand asszony a népben bízó polgárok közé tartozott. „Nem rosszindulatúak, ha tudunk bánni velük”, szokta mondani azon az elnéző, kissé szomorkás hangon, amit holmi ketrecbe zárt állattal kapcsolatban is használt volna. Büszke volt rá, hogy sokáig megtartja a cselédeit. Ragaszkodott hozzá, hogy személyesen ápolja őket betegségükben. Mikor Madeleine-nek begyulladt a torka, Péricand asszony maga készítette el az öblögetőjét. S minthogy erre nem volt ideje a nap többi részében, hát este készítette el, amikor hazaért a színházból. Az álmából felriadó Madeleine csak utólag mutatta ki a háláját, és még akkor is csak meglehetősen hidegen, gondolta Péricand asszony. Hiába, ilyen a nép, sosem elégedett, és minél többet fáradunk érte, annál kiszámíthatatlanabb, annál hálátlanabb. Péricand asszony azonban csak az Égtől remélt jutalmat.

Most az előszobai árnyak felé fordult, és nagy szívjósággal mondotta:

– Ha akarják, meghallgathatják a híreket.

– Köszönjük, nagyságos asszony – válaszolták a hangok tiszteletteljesen, és az alkalmazottak lábujjhegyen besurrantak a szalonba.

Bejött Madeleine és Marie; bejött Auguste, az inas, és a hátuk mögött Maria, a halszagot árasztó keze miatt szégyenkező szakácsnő. Egyébként éppen vége lett a híreknek. Most kommentárokat olvastak be, melyek a „valóban komoly”, de a bemondó állítása szerint „korántsem nyugtalanító” helyzetről szóltak. Olyan gördülékeny, annyira nyugodt, kényelmesen csordogáló volt ez a hang – igaz, olykor harsány felütéssel, a „Franciaország, haza és hadsereg” szavaknál –, hogy máris optimizmust csepegtetett a hallgatóság szívébe. Sajátos hanghordozással idézte a bemondó a hivatalos kommünikét, mely szerint „az ellenség folytatja az állásaink ellen intézett, elkeseredett támadásait, de csapataink erőteljes ellenállásába ütközik”. Könnyed, ironikus és megvető hangon olvasta fel a mondat első felét, mintha azt akarta volna jelezni, hogy „ők legalábbis ezt akarják elhitetni velünk”. Ezzel szemben minden egyes szótagot keményen megnyomott a mondat második felében; élesen, tagoltan ejtette a „csapataink” szót meg az „erőteljes” jelzőt, olyan magabiztos hangsúllyal, hogy az emberek önkéntelenül is azt gondolták: „Hát persze, felesleges volt minden aggodalom!”

Látva a kérdőn és reménykedve rászegeződő tekinteteket, Péricand asszony határozottan kijelentette:

– Szerintem nem is olyan rossz a helyzet!

Nem mintha ezt hitte volna, de kötelességének érezte, hogy erősítse a szellemet maga körül.

Maria és Madeleine felsóhajtott.

– Azt hiszi a nagyságos asszony?

Úgy tűnt, hogy csak Hubert-en, a Péricand család tizennyolc éves, pufók, rózsaszín bőrű, második legidősebb fián uralkodik el a döbbenet és a kétségbeesés. Idegesen törölgette izzadó nyakát a gombóccá gyűrt zsebkendőjével, és éles, időnként rekedtes hangon kiáltott fel:

– Lehetetlen! Lehetetlen, hogy idáig jutottunk! De hát mire várnak, mama, miért nem hívnak fegyverbe minden férfit? Minden férfit, tizenhattól hatvan évig, most, azonnal! Ezt kellene csinálni, maga szerint talán nem, mama?

Átszaladt a dolgozószobába, nagy földrajzi térképpel tért vissza, kiterítette az asztalon, és lázasan méricskélte a távolságokat.

– Végünk van, úgy bizony, kivéve, ha…

Most új reménység éledt benne.

– Rájöttem már, hogy mi következik – jelentette ki végül széles, vidám mosollyal, amelyben felvillantak fehér fogai. – Rájöttem, hagyjuk őket jönni, még mindig jönni, aztán bevárjuk őket itt, meg itt, nézze csak, mama! Vagy esetleg…

– Persze, persze – válaszolta az anyja. – Menj csak kezet mosni, és szedd rendbe azt a tincset, belelóg a szemedbe. Ha tudnád, hogy nézel ki!

Hubert, szívében tomboló haraggal, összehajtotta a térképét. Egyedül Philippe vette őt felnőttszámba, csakis Philippe beszélt vele úgy, mint egyenlő féllel. „Gyűlöllek, család!” – szavalta magában, miközben a szalonból kifelé menet, bosszúképpen, egyetlen nagy mozdulattal szétrúgta kisöccse, Bernard játékait, mire az üvölteni kezdett. „Hadd tudja meg, milyen az élet!” – gondolta Hubert. A dadus most sietve kivitte Bernard-t és Jacqueline-t, a csöpp Emmanuel pedig már ott aludt a vállán. Nagy léptekkel haladt, kézen fogva Bernard-t, és közben a három fiát siratta, mert már mind a hármat holtan látta maga előtt. „Csupa nyomorúság és szerencsétlenség, nyomorúság és szerencsétlenség!” – mondogatta félhangosan, és közben rázta ősz fejét. Kinyitotta a fürdőkád csapját, melegíteni kezdte a gyerekek fürdőköpenyét, és szünet nélkül ismételgette ugyanezeket a szavakat, melyek nem annyira a politikai helyzetre, mint a saját személyes sorsára vonatkoztak: a nehéz mezei munkára fiatal lány korában, az özvegységére, a rossz természetű menyeire, és hogy másoknál szolgált tizenhat éves kora óta.

Auguste, az inas hangtalan léptekkel ment vissza a konyhába. Ünnepélyes és ostoba arcán mély megvetés tükröződött, ami számos dolognak szólt egyszerre. Péricand asszony is bement a szobájába. Ez a bámulatosan aktív nő Jacqueline és Bernard leckéjének kikérdezésére fordította a negyedórányi szabad időt a gyerekek fürdetése és a vacsora között. Felcsendülő gyermekhangok hallatszottak: „A Föld egy hatalmas golyó, ami semmire sem támaszkodik.” A szalonban csak az idős Péricand úr és az Albert macska maradt bent. Csodálatosan szép nap volt ez a mai. Az esti fény gyöngéden világította be a szelídgesztenyefák tömött lombjait, Albert pedig, a gyerekek piciny, semmilyen fajtához sem tartozó szürke macskája mintha vidám őrületbe esett volna: a szőnyeg közepén, a hátán hengergőzött. Felugrott a kandallóra, megrágcsálta a végét bazsarózsa, amelyet egy konzol sarkára állított, nagy éjkék vázába tettek (utóbbit egy bronzból öntött oroszlánszájba foglaltak be finoman), aztán egyetlen ugrással az aggastyán foteljén termett, és belenyávogott a fülébe. Az idős Péricand az állat felé nyújtotta most is jéghideg, elkékült és reszkető kezét. A macska megijedt és elmenekült. Közeledett a vacsora felszolgálásának ideje. Megjelent Auguste, és a rokkant székét áttolta az ebédlőbe. Éppen asztalhoz ültek, mikor a ház úrnője, kezében a kanállal, amiben Jacqueline erősítő szirupját mérte ki, hirtelen megdermedt.

– Apátok az, gyerekek – mondta a zárban megforduló kulcs hangjára.

Tényleg Péricand úr volt az: alacsony, köpcös ember, szelíd és némileg ügyetlen külsejű. Rendszerint kipihent, jól táplált, rózsaszín arca most igen sápadt volt, és nem annyira rémültnek vagy nyugtalannak, mint rendkívüli meglepettnek látszott. Olyan emberek arcán láthatunk hasonló kifejezést, akik balesetben, pár másodperc alatt halnak meg, és sem szenvedni, sem megijedni nem volt előtte idejük. Ők csak egy könyvet olvastak, kinéztek az autó ablakán, ügyeikre gondoltak, az étkezőkocsiba tartottak éppen, és hirtelen hopp – már lent is vannak a pokolban.

Péricand asszony kicsit fölemelkedett a székéből.

– Adrien? – kiáltott fel nyugtalanul.

– Semmi, semmi – mormogta az sebesen, szemével intve a gyerekek, az apja és a figyelő alkalmazottak irányába.

Péricand asszony megértette. Kezével jelzett, hogy folytassák a vacsora tálalását. Az elé kerülő ételt, erőltetve ugyan, de lenyelte, viszont minden egyes falat olyan kemény és ízetlen volt, mint egy-egy kavics, ami megakadt a torkán. De azért elismételte a vacsora rituáléjához harminc esztendeje hozzátartozó szavakat. A gyerekekhez így beszélt:

– A leves előtt ne igyál. Kicsim, a késed…

Apróra vágta Péricand úr nyelvhalfiléjét. Az utóbbi részére igen bonyolult, kifinomult módon főztek, és csakis maga Péricand asszony szolgálta ki, öntött neki vizet, vajazta meg a kenyerét, kötötte meg a szalvétát a nyakán, mert az idős ember nyáladzott, ha ínyére való étel bukkant fel. „Szerintem – mondogatta az asszony a barátainak –, ezek a szegény, tehetetlen öregek szenvednek tőle, ha cselédek nyúlnak hozzájuk.”

– Nagyon ki kell mutatnunk ragaszkodásunkat a nagypapához, gyerekek – intette a gyermekeit, és hátborzongató gyöngédséggel tekintett az aggastyánra.

Még érett férfikorában, idősebb Péricand úr jótékony alapítványokat hozott létre, és különösen szívügye volt ezek egyike, a XVI. Kerületi Bűnbánó Gyermekek Intézete, az elzüllött fiatalkorúak erkölcsi felemelését célzó, csodálatra méltó intézmény. Mindig is tudták, hogy Péricand úr halálakor bizonyos összeget hagy majd erre a szervezetre, de elég idegesítő módon soha nem mondta meg, hogy mennyi lesz pontosan. Ha nem ízlett neki az étel, vagy túlságosan zajongtak a gyerekek, hirtelen felébredt kábultságából, és gyönge, ám jól hallható hangon kijelentette:

– Ötmilliót hagyok az intézetre!

Ezt kínos csend követte.

Máskor viszont jót evett, jól aludt az ablaknál, a napra kitett foteljében, és olyankor a menyére emelte halvány, határozatlan és zavaros szemét, amely egészen kicsi gyermekek vagy újszülött kutyák szemére hasonlított.

Charlotte igen tapintatos szokott lenni. Sosem kiáltott fel, mint más tette volna, hogy: „Igaza van, apám!”, hanem gyengéden csak annyit válaszolt: „Istenem, ráér még ezen gondolkozni!”

A Péricand-ok tekintélyes vagyonnal rendelkeztek, és valóban igazságtalan lett volna megvádolni őket azzal, hogy az idősebb Péricand úr örökségére áhítoznak. Nem ragaszkodtak ők a pénzhez, dehogyis, csak valahogy a pénz ragaszkodott hozzájuk! Akadt néhány dolog, ami kijárt nekik, köztük például „a lyoni Maltêtę-ek milliói”, amit soha nem költenek majd el, csak tartalékolni fogják a gyermekeik gyerekei részére. Ami a Bűnbánókat illette, olyannyira törődtek az intézettel, hogy Péricand asszony évente kétszer komolyzenei koncerteket szervezett a kis nyomorultnak: ilyenkor ő maga hárfázott, és állította, hogy bizonyos daraboknál zokogás hallatszik a terem homályos részeiből.

Az idősebb Péricand figyelmesen követte tekintetével a menye kezét. Az asszony annyira szétszórt és zavarodott lett, hogy megfeledkezett a szószról. A fehér szakáll nyugtalanító módon mozogni kezdett. Péricand asszony visszanyerte a valóságérzékét, és sietve az elefántcsontfehér halhúsra öntötte az apróra vágott petrezselyemmel meghintett friss, olvasztott vajat, az idős ember azonban csak a tányér szélére helyezett citromkarika láttán derült fel végleg.

Hubert a fivéréhez hajolva, suttogva kérdezte:

– Baj van?

– Igen – válaszolt a másik kézmozdulata és tekintete.

Hubert remegő keze a térdére hullott. Képzelete elragadta, és élénk csata- meg győzelmi jeleneteket festett a lelki szemei elé. Cserkész volt. A társaival önkéntes csapatot alakítanak, és a végsőkig védik majd az országot, mint franktirőrök. Lelkében egy szempillantás alatt befutotta az időt és a tereket. Ő meg a társai, kicsiny csoport, melyet egységbe forraszt a becsület és a hűség. Harcolni fognak, sőt éjszakánként fognak harcolni, és megmentik a bombák és tűzvész sújtotta Párizst. Micsoda izgalmas, csodálatos élet lesz! A szíve majd kiugrott. Ugyanakkor vad és rettentő dolog is a háború. Látomásai megrészegítették. Olyan elszántan szorította a kését, hogy az éppen elvágott bifsztekdarab leugrott a padlóra.

– Botkezű! – súgta oda Bernard, az asztalszomszédja, és szamárfület mutatott neki a terítő alól.

Ő és Jacqueline nyolc- és kilencéves volt, mindketten szőkések, soványak, és egyformán szétszórt viselkedésűek. A desszert után mindkettőt ágyba küldték, az idős Péricand úr pedig elaludt a szokott helyén, a fotelban, az ablak mellett. A szelíd júniusi napfény szétterjedt, és nem akart kialudni. A fény minden lobbanása egyre gyengébb, egyre finomabb zamatú lett az előzőnél, mintha egy-egy szerelemmel és sajnálkozással teli búcsúszó lett volna valamennyi, amit a földhöz intéztek. Az ablakpárkányon ülő macska bágyadtan nézegette a zöld kristály látóhatárt. Péricand úr le-föl járkált a helyiségben.

– A németek holnapután, vagy talán holnap Párizs kapuinál lesznek. A főparancsnokság állítólag el van szánva, hogy harcba szálljunk Párizs előtt, Párizsban, Párizs mögött. Szerencsére az emberek egyelőre még nem tudják, de holnap meg fogják rohamozni az utakat és a pályaudvarokat. Holnap az első percben indulni kell, Charlotte, le kell menniük az anyjához Burgundiába. Ami engem illet – folytatta Péricand úr, nem minden nagyság híján –, én osztozom a rám bízott kincsek sorsában.

– Azt hittem, szeptemberben evakuálták a múzeumot – mondta Hubert.

– Igen, de az ideiglenes óvóhely, amelyet Bretagne-ban kijelöltek, nem felelt meg, mert kiderült, hogy gyakorlatilag nedves, mint egy pince. Nem értem, hogy történhetett. A nemzeti kincsek megóvására bizottságot szerveztek, az három albizottságból és hét csoportból állt, ezeknek mind ki kellett jelölniük a maguk szakértői bizottságát, aminek a művészeti alkotások elmenekítése lesz a feladata a háború idején – erre a múlt hónapban az egyik ideiglenes múzeumból jelezte az őr, hogy gyanús foltok keletkeztek a vásznakon. Bizony, valami zöld piszokfolt jelent meg egy bámulatos Mignard-portrénál az ábrázolt figura kezén. Gyorsan visszahozattuk Párizsba a hallatlan értékű ládákat, és most várom az utasítást, amely biztosan nem késlekedhet, hogy távolabbra küldjük őket.

– No és mi? Hogyan utazunk majd, egyedül?

– Szép nyugodtan elindulnak holnap reggel a gyerekekkel és a két autóval, meg természetesen az összes elvihető bútorral és csomaggal, mert ne legyünk naivak: lehet, hogy a hét végére Párizst lerombolják, felégetik, és mindennek tetejébe még ki is fosztják.

– Maga azért elképesztő! – kiáltott fel Charlotte. – Olyan nyugodtan beszél ezekről!

Péricand úr a felesége felé fordította az arcát, mely lassan újra visszanyerte rózsás színét, bár ez a nemrég levágott sertések fakó rózsaszínjére hasonlított.

– Mert képtelen vagyok elhinni – magyarázta szelíden. – Beszélek magához, hallom, amit mond, eldöntjük, hogy itt hagyjuk a lakásunkat, menekülni fogunk az ország útjain, de nem tudom elhinni, hogy mindez a VALÓSÁG… érti, kérem? Menjen csak, és készüljön, Charlotte, hogy minden rendben legyen holnap reggel. Vacsoraidőre leérhetnek az anyjához. Én is megyek majd, amint tudok.

Péricand asszony felvette ugyanazt a savanyú, beletörődő arckifejezést, amit a gyerekek betegsége idején, az ápolónő ruhával együtt viselt. A kicsik általában úgy intézték, hogy mindnyájan egyszerre, de különböző kórságokat kaptak el. Péricand asszony ilyenkor mindig úgy jött ki lázmérővel a kezében a gyerekszobákból, mintha a mártírok pálmáját tartotta volna magasba, és egész külseje egyetlen kiáltás volt: „Drága Jézusom, megismered majd a tieidet az utolsó napon!” Most csak annyit kérdezett:

– És Philippe?

– Philippe nem hagyhatja el Párizst.

Péricand asszony magasra emelt fővel ment ki a szalonból. Nem hajol meg a terhek alatt. Megoldaja, és holnapra az egész háznép útra készen áll majd: a magatehetetlen aggastyán, a négy gyerek, a cselédek, a macska, az ezüstnemű, a legértékesebb edények, a bundák, a gyerekek összes holmija, az élelem, és előre nem látható esetekre a gyógyszerkészlet. Megrázkódott.

A szalonban Hubert könyörgött az apjának.

– Engedje meg, hadd ne kelljen elmennem. Itt maradok Philippe-pel. És… ne nevessen ki…! Nem gondolja, ha összejövünk a társaimmal, fiatalok vagyunk, összetartók, mindenre készek, alakíthatnánk önkéntes csapatot… Meg tudnánk…

Péricand úr csak ránézett, és annyit mondott:

– Szegény gyerekem!

– Vége? Elvesztettük a háborút? – dadogta Hubert. – Ugye… nem igaz?

És hirtelen elszörnyedve érezte, hogy zokogásban tör ki. Sírt, akár egy gyerek, sírt, ahogyan Bernard sírna, és grimaszolt a nagy szájával, míg patakokban csorgott a könny az arcán. Közben leszállt a békés, nyugodt éjszaka. Egy fecske repült arra, és szinte súrolta a balkont az immár besötétedett levegőben. A macska röviden, sóvárogva nyávogott egyet.

3

Gabriel Corte, az író a háza teraszán dolgozott, félúton a remegő liget és a Szajnába hanyatló, zöld-arany naplemente között. Köröskörül micsoda nyugalom! Közvetlen közelében ott hevertek jól idomított családtagjai, a nagy, fehér kutyák: nem aludtak, de félig becsukott szemmel, mozdulatlanul feküdtek, orruk a hűvös kőlapokon. A lábánál szeretője gyűjtögette csendesen a lapokat, melyeket ő ejtett alá egyenként. Cselédei és titkárnője láthatatlanul meghúzódtak a csillámló üvegek mögött, megbújtak valahol a ház hátterében, az általa teremtett, ragyogónak, fényűzőnek és baletthez hasonlóan fegyelmezettnek óhajtott élet kulisszái között. Ötvenesztendős lévén, megvoltak a maga játékai. Egyes napokon Mennyei Mester volt, máskor szegény kis szerző, akit a porba taszít le a nehéz és hiábavaló küszködés. Az íróasztalába ezt a mondatot vésette: „Ily súlyos terhet hordozni, a te elszántságod kellene itt, Sziszüphosz.” Pályatársai irigyelték, mert gazdag volt. Ő maga szokta mesélni keserűen: mikor először jelölték a Francia Akadémia tagságára, az egyik választó, akit arra kértek, hogy mellette szavazzon, epésen csak ennyit mondott: „Három telefonvonala van!”

Szép ember volt, macskaszerűen bágyadt, kegyetlen mozdulatokkal, finom, kifejező kézzel és kissé elhízott Caesar-arccal. Egyedül csak Florence, az egyes számú szeretője (akit reggelig ott tartott az ágyában – a többi soha nem alhatott mellette), csakis ő tudta volna megmondani, hányféle álarcot is tudott ölteni ez a vén, szeme alatt szürke táskákat, de fölötte nőies, éles, nagyon keskeny szemöldököt viselő tetszelgő.

Ma este is úgy munkálkodott, ahogy mindig szokott, vagyis félmeztelenül. Ez a saint-cloud-i ház úgy volt megépítve, hogy még a kék cineráriával körbeültetett, csodálatra méltó, hatalmas terasz is védve legyen a tolakodó tekintetek elől. Gabriel Corte kedvenc színe volt a kék. Csakis úgy tudott írni, ha mellette állt egy lazúrkőből való, eleven kék színű serleg is. Olykor hosszan szemlélte, és úgy simogatta, akár egy szeretőt. Egyébként Florence-ban is azt szerette – gyakran mondta is neki –, hogy nyílt tekintetű, szép kék szeme van, és ettől ugyanaz a frissességérzés tölti el, mint a serlegétől. „Újjászületek a szemedben”, dörmögte gyakran. Az asszony álla szelíd volt, kissé kövérkés, a hangja még most is szép mezzoszoprán, a tekintetében pedig volt valami szarvasmarhaszerű, amint Gabriel Corte maga is elismerte a barátai előtt. Szeretem az ilyet. Egy nő hasonlítson a tehénre, legyen szelíd, bizalommal teli és nagy szívű, a teste pedig legyen fehér, mint a tejföl, tudjátok, mint az öreg színésznők bőre, amit felpuhított a masszázs, bepácolt a festék meg a púder. A férfi most kinyújtotta a térben kecses ujjait, és kasztanyettaszerű hangot kiadva csettintett egyet. Florence egy citromot nyújtott neki, ő beleharapott, aztán bekapott egy narancsot meg egy pár behűtött epret is; gyümölcsből bámulatos mennyiséget tudott elfogyasztani. A nő csak nézte őt, majdnem térdre ereszkedve egy bársonypuffon, a férfinak annyira tetsző, rajongó testtartásban. (Mást egyébként el se tudott képzelni!) A férfi kimerült volt, de a boldogan végzett munka jóleső fáradtsága töltötte el – mint néha megfogalmazta, jobb ez, mint szeretkezés után. Jóindulatúan tekintett a szeretőjére.

– No hát, azt hiszem, nem ment túl rosszul. És tudod, sikerült túljutnom a középponton – azzal háromszöget rajzolt a levegőbe, és a csúcsára mutatott.

A nő értette, mit akar mondani. Az ihlet megbicsaklott a regény közepén. Corte ilyenkor úgy küszködött, mint a ló, amelyik nem bírja kihúzni a kátyúból a szekeret. A nő most kecsesen összekulcsolta a kezét, és ez a mozdulat bámulatot és meglepetést fejezett ki.

– Máris! Gratulálok, drágám. Most már egyedül is menni fog, ebben biztos vagyok.

A férfi gondterhelten mormogta:

– Adná Isten! Aggódom Lucienne miatt.

– Lucienne miatt?

A férfi hideg, kemény, kellemetlen tekintettel mérte végig. Ha jó kedvében volt, Florence sokszor mondta neki: „Már megint úgy néztél, mint az áspiskígyó”, ő pedig elégedetten nevetett, ám az alkotás lázában égve nem ismerte a tréfát.

A nő egyáltalán nem emlékezett a Lucienne nevű szereplőre.

Hazudott hát:

– Hát persze, megvan! Nem is tudom, hová tettem az eszemet!

– Azt én se – felelt a másik keserű, sértett hangon.

De a nő annyira szomorúnak, annyira alázatosnak tűnt, hogy megesett rajta a szíve. Újra gyengéddé vált.

– Mindig mondom, nem figyelsz eléggé a mellékszereplőkre. A regény legyen olyan, mint egy idegenekkel teli utca, ahol csupán két-három, és nem több teremtmény jár-kel, akiket mind alaposan ismerünk. Vannak bizonyos írók, például Proust, akik tudnak bánni a mellékszereplőkkel. Arra használják őket, hogy velük alázzák meg, velük kicsinyítik a főalakokat. Nincs üdvösebb dolog egy regényben, mint a hősöknek adott effajta lecke alázatból. Emlékezz csak vissza, a Háború és békében, vannak azok a kis parasztlányok, akik nevetve szaladnak át az úton Andrej herceg hintaja előtt, nyomban utána érzékeljük, ahogy a herceg hozzájuk szól, az ő fülükbe beszél: az olvasó víziója abban a pillanatban megemelkedik, és csak egyetlen arc, egyetlen lélek marad jelen. Az olvasó viszont fölfedezi azt a rengeteg öntőformát, amit az író használ. Várj csak, felolvasom neked ezt a részt, mert kitűnő. Gyújts lámpát, leszállt az éjszaka – tette hozzá.

– A repülők – szólt Florence, és az égre mutatott.

A férfi, megrovóan:

– Hát nem képesek nyugtot hagyni nekem?

Gyűlölte a háborút: az sokkal többet fenyegetett, mint a puszta életét vagy a jólétét – a képzelet-szülte univerzuma volt, amelyet pillanatonként lerombolt a háború, az egyetlen világot pusztította, amelyben boldognak érezte magát. Mint egy diszharmonikus, rettentő harsona, amitől összeomlanak a törékeny kristályfalak, melyeket oly sok fáradsággal emelt önmaga és a külső világ közé.

– Atyám! – sóhajtotta. – Mekkora gond, micsoda lidércnyomás!

De már vissza is tért a földre. Megkérdezte:

– Az újságok nálad vannak?

A nő egy szó nélkül vitte oda őket. Bementek a teraszról. A férfi komor arccal futotta át a lapokat.

– Végeredményben semmi új sincs – mondta.

Semmit nem akart megtudni. A mély álmából felriasztott ember rémült és bosszús mozdulatával hessegette el magától a valóságot. Sőt, még el is szokta takarni két kézzel az arcát, mintha vakító, éles fény ellen védekezne.

Florence odament a rádiókészülékhez. Ő megállította.

– Nem, nem, hagyd csak békén.

– De Gabriel…

Elsápadt a méregtől.

– Mondtam neked, hogy semmit nem akarok hallani. Holnap, ráér holnap. Ha most rossz híreket hallok, máris lőttek a lendületnek, megtörik az ihletem, lehet, hogy egész éjjel szorongok. És ezekkel a barmokkal a kormányon manapság csakis rossz hírek létezhetnek. Tudod mit, hívjad Sudre kisasszonyt! Azt hiszem, diktálok neki pár oldalt.

A nő sietve engedelmeskedett. Miután szólt a titkárnőnek, és éppen tért vissza a szalonba, megcsörrent a telefon.

– Jules Blanc úr telefonál a Minisztertanácsból, és az úrral szeretne beszélni – szólt a belső inas.

A nő gondosan becsukta az összes ajtót, hogy egy hang se szüremkedjen be a helyiségbe, ahol Gabriel dolgozott a titkárnővel. Eközben az inas a megszokott módon elkészítette a mester gusztusára való hideg vacsorát. Gabriel főétkezéskor mindig keveset fogyasztott, éjszaka viszont sokszor megéhezett. Volt ott maradék egy hideg fogolysültből, volt barack, azok az ízletes kis sajtos tészták, amelyeket Florence személyesen szokott rendelni egy bal parti üzletből, meg egy palack Pommery. Hosszú esztendőkön át folytatott, elmélyült gondolkodás és kutatások árán a férfi arra lyukadt ki, hogy májbajára kizárólag csak a pezsgő a megfelelő orvosság. Florence hallgatta Jules Blanc-t a telefonban, hallgatta ezt a kimerült, szinte már hangszínét vesztett hangot, és közben hallotta maga körül, a házban az összes ismerős hangot is, hallotta a tányérok és poharak csendes csörrenését, Gabriel kimerült, rekedt és mélyszínű tónusát; úgy érezte, mintha valami kusza álomban evickélne. Visszatette a kagylót, és behívta az inast, aki már régóta a szolgálatukban állt, és be volt idomítva arra a dologra, amit „a ház gépezetének” nevezett. Egyébként öntudatlanul utánozta a „nagy évszázad” stílusát, és ezzel elbűvölte Gabrielt.

– Mit tegyünk, Marcel? Jules Blanc úr az imént azt tanácsolta, hogy utazzunk el…

– Elutazni? De hová, asszonyom?

– Bárhová. Bretagne-ba. Le délre. A németek állítólag átkeltek a Szajnán. Mit tegyünk? – ismételte.

– Fogalmam sincs, asszonyom – válaszolta Marcel fagyosan.

Hát éppen ideje volt, hogy tanácsot kérjenek tőle. Eltűnődött: „Tegnap este kellett volna indulni, úgy lett volna jó. Micsoda nyomorult dolog látni ezt a rengeteg gazdag és híres embert, annyi ítélőképességük sincs, mint a barmoknak! Sőt, az állatok legalább megérzik a veszélyt!” Saját magát nem féltette a németektől. Látta őket annak idején, 14-ben, katonának behívni pedig már úgysem lehetett, őt tehát békén fogják hagyni. Viszont felháborította, hogy nem gondoskodtak időben a házról, a bútorokról és az ezüstneműről. Megengedett magának egy alig észrevehető sóhajtást. A helyükben ő bizony már régen becsomagolt volna, ládákba mélyesztett volna mindent, azután elrejti. Gazdáira egyébként afféle szeretettel vegyes lenézéssel tekintett, szintúgy, mint a szépséges, fehér, ám személyiség nélküli agarakra.

– Asszonyom jól tenné, ha figyelmeztetné az urat – mondta végül.

Florence elindult a szalon felé, de alig tárta ki az ajtót, mikor elért a füléig Gabriel hangja. Az egyik legrosszabb fajta nap volt ez, a transzba esett állapot, a lassú, rekedtes hanghordozás napja (amit olykor ideges köhögés szakított félbe).

Az asszony utasításokat adott Marcelnek és a szobalánynak, figyelt a legértékesebb tárgyakra, amelyeket menekülés, veszély idején visz magával az ember. Könnyű, erős utazóládát tétetett az ágyára. Előbb belé rejtette az ékszereit, amiket elővigyázatosan kivett a dobozukból. Fölé némi fehérneműt helyezett, a tisztálkodószereket, két blúzt váltásnak, egy vacsorához való kis esti ruhát, hogy érkezéskor legyen mit fölvennie, mert számolni kellett azzal, hogy az úton esetleg időt veszíthetnek, egy fésülködőköpenyt és a papucsot, a festékes dobozát (ez sok helyet foglalt el), és természetesen Gabriel kéziratait is. Hiába próbálta becsukni a csomagot. Az ékszeres dobozt odébb helyezte, újra próbálta. Nem, nyilvánvaló volt, hogy valamit ki kell venni. De mit? Minden nélkülözhetetlen volt. Most egyik térdével kezdte lenyomni a kis ládát, és hasztalan húzta-vonta a zárat. Ideges lett. A végén behívta a szobalányt.

– Maga talán be tudja ezt zárni, Julie?

– Nagyon meg van tömve, asszonyom. Nem lehet.

Florence egy pillanatig habozott a festékes doboz és a kézirat között, aztán a festékeket választotta, és becsukta a csomagot.

A kéziratot majd benyomjuk a kalapdobozba, gondolta. Jaj, ne! Ismerem jól, a fel-felcsattanó mérgét, a szorongási rohamait, a szívére szedett digitáliszt. Holnap majd meglátjuk, egyelőre jobb mindent elkészíteni az induláshoz, ő meg csak ne tudjon semmiről. Holnap majd meglátjuk…

4

A vagyonon kívül a tuberkulózisra való hajlamot is örökölte a lyoni Maltêtę-ektől a Péricand család. Ez a betegség vitte el kiskorában Adrien Péricand két húgát is. Néhány éve Philippe atya is beleesett, ám úgy látszott, hogy két, hegyekben töltött esztendő meggyógyította, mire pappá szentelték. Tüdeje azonban érzékeny maradt, ezért leszerelték a háború kitörésekor. Pedig külsőre erőteljes férfinak tűnt. Pirospozsgás arca volt, sűrű, sötét szemöldöke és hozzá parasztos, egészséges külseje. Egy auvergne-i faluban volt plébános. Péricand asszony az Úrnak ajánlotta fel őt, mihelyt az elhivatottsága jelentkezett. Viszonzásként csak egy kis társasági elismerést szeretett volna magának, meg azt, hogy a fia magasabb polcra kerüljön annál, mint hogy puy-de-dôme-i parasztgyerekeknek tanítja a katekizmust. Magas egyházi rang híján legalább valamely rendben szerette volna inkább látni, mint azon a szegény parókián. Tiszta tékozlás, mondogatta neki határozottan. Eltékozlod a tehetséget, amit a Jóisten adott neked. Viszont meg is vigasztalódott, ha arra gondolt, hogy a zord klíma jót tesz a fiának. Úgy tűnt, hogy nélkülözhetetlenné vált számára a magaslati levegő, amit két esztendőn keresztül Svájcban szívott magába. Párizsban most ismét az utcán járt-kelt: hosszú, rugalmas, elnyújtott léptekkel rótta a járdákat, mosolygásra késztetve a járókelőket, mert ehhez a mozgáshoz nem illett a reverenda.

Így érkezett aznap reggel egy szürke épület elé, majd lépett be az udvarra, ahol káposztaszag terjengett. A XVI. Kerületi Bűnbánó Gyermekek Intézete egy magasabb épület hátához csatolt, kisebb házat foglalt el. Mint azt Péricand asszony az intézet baráti köréhez címzett éves levelében megfogalmazta (alapító tag évi 500 frank, adományozó 100 frank, pártoló tag 20 frank): a legjobb anyagi és erkölcsi feltételek között éltek itt a gyermekek, különböző mesterségeket tanultak, és egészséges fizikai tevékenységet végeztek – a ház mellett kis üvegfalú szín állt, abban volt a bútorasztalos-műhely meg a cipészmunkához szükséges munkaasztal. Péricand atya a négyszögletű üvegablakokon keresztül megfigyelte a kerek növendékfejeket, melyek a léptei zajára egy pillanatig felemelkedtek. A lépcsőfeljáró és a hangár közötti, négyszög alakú kertdarabon egy tizenöt és egy tizenhat éves fiú dolgozott, követve a felügyelő utasításait. Nem hordtak egyenruhát. A vezetőség nem akarta, hogy a javítóintézetre emlékeztesse őket, amelyet némelyikük már korábban megismert. Ruházatukat olyan jótékony személyek szabták ki, akik a maradék szövetdarabokat saját céljaikra használták fel. Az egyik fiú almazöld pulóvert viselt, amelyből kilógtak hosszú, sovány és szőrös csuklói. Mindketten a földet forgatták, gyomokat rántottak ki, földdel töltöttek meg virágcserepeket, tökéletes csendben és fegyelmezettséggel. Köszöntek Péricand atyának, ő pedig rájuk mosolygott. A pap arca nyugodt volt, komoly és kissé szomorú kifejezésű. Ám mosolyában nagy szelídség, némi félénkség és gyengéd szemrehányás is bujkált, mintha ezt mondta volna: „Miért nem szerettek engem? Én szeretlek benneteket.” A gyerekek nézték őt, és hallgattak.

– Milyen szép idő van – mormolta.

– Igen, plébános úr – felelték hideg, kényszeredett hangon.

Philippe néhány szót intézett még hozzájuk, majd belépett az előtérbe. A ház szürke volt és tiszta; a helyiség, ahol találta magát, szinte csupasz. Két nádfonatú székből állt a bútorzata: ez volt a beszélőszoba, ahol látogatni lehetett a növendékeket – ezt megtűrték, de nem támogatták… Egyébként árvák voltak szinte valamennyien. Igen távolról olykor meg-meglátogatta őket egy-egy szomszédasszony, aki még ismerte az elhunyt szülőket, egy-egy vidéken elhelyezett nővér, akinek eszébe jutottak. De Péricand atya soha senkivel nem találkozott ebben a beszélőben. Ugyanebből a lépcsőfordulóból nyílt az igazgató irodája is.

Maga az igazgató kis termetű, sápadt, rózsaszínű szemhéjú, hegyesorrú ember volt; reszkető orra egy eledel után szimatoló állat orrocskájára hasonlított. A növendékek „patkánynak”, illetve „tapírnak” hívták. Most két karját tárta Philippe felé; tenyere hideg volt és nyirkos.

– Nem is tudom, hogy köszönjem meg a kedvességét, plébános úr! Hát tényleg hajlandó elvállalni a növendékeinket?

A gyerekeket másnap kellett evakuálni. Őt sürgősen a délvidékre szólították a beteg felesége mellé…

– A felügyelő attól fél, hogy összecsap felette a hullám, egyedül nem bír majd ezzel a harminc fiúval.

– Eléggé szófogadóknak tűnnek – jegyezte meg Philippe.

– Ó, jó fiúk ezek. Hajlítgatjuk őket, a leglázadóbbakat megfegyelmezzük. De anélkül, hogy dicsekednék, nélkülem nem működik itt semmi. A felügyelők meg vannak félemlítve. Egyiktől-másiktól egyébként a háború is megfosztott minket…

Elfintorította az arcát.

– Ez itt kitűnő ember, ha ki nem zökken a szokott ritmusából. Viszont a legcsekélyebb döntésre is képtelen: egyedül egy pohár vízben is megfulladna. Szóval fogalmam sem volt, kihez fohászkodjam, hogy az evakuációt le tudjam vezényelni, mikor édesapjától hallottam, hogy ön átutazik, hogy holnap már indul is, és biztosan segít majd nekünk.

– Nagyon szívesen segítek. Hogyan tervezi útnak indítani a gyermekeket?

– Sikerült szerezni két teherautót. Elegendő benzinünk is van. Mint tudja, a kiürítés célállomása az ön parókiájától mintegy ötven kilométerre található. Nem is kell sokkal messzebb utaznia.

– Ráérek csütörtökig – válaszolta Philippe. – Egyik kollégám helyettesít.

– Ó, nem tart olyan sokáig ez az utazás! Atyjától úgy tudom, ön ismeri azt a házat, amelyet az egyik adományozó hölgy bocsát a rendelkezésünkre. Nagy épület az erdő közepében. Még tavaly örökölte a tulajdonos hölgy, a gyönyörű szép bútorzatot nem sokkal a háború előtt adták el. A gyerekek majd a parkban táboroznak. Micsoda öröm lesz ebben a szép időben! Még a háború elején három hónapig voltak így egy corrèze-i kastélyban, amit szintén az egyik hölgy ajánlott fel az intézetnek szívességből. Ott semmilyen fűtésünk sem volt. A füles kannákban minden reggel föl kellett törni a jeget. Soha nem voltak olyan egészségesek a gyerekek. Elmúlt az apró, mindennapos kényelem, a simogató béke időszaka – szólt az igazgató.

A pap az órájára pillantott.

– Megtisztelne, ha velem ebédelne, plébános úr.

Philippe visszautasította. Ma reggel érkezett Párizsba: egész éjszaka utazott. Maga sem tudta, hogy Hubert milyen váratlan ötletétől tartva, érte jött fel, a család viszont éppen ma indul útnak a Nièvre vidékére. Philippe ott akart lenni az induláskor: nem lesz fölösleges a segítő kéz, gondolta mosolyogva.

– Mindjárt bejelentem a növendékeknek, hogy ön helyettesít engem – mondta az igazgató. – Talán szeretne mondani nekik pár szót, valamiképpen felvenni a kapcsolatot a fiatalokkal. Úgy terveztem, hogy majd én beszélek hozzájuk, ráébresztem őket, hogy micsoda háborút él át a haza, de négykor indulnom kell, és…

– Majd én beszélek – mondta Péricand atya.

Lehunyta a szemét, és az ajkához érintette összetett kezének ujjait. Arcán szigorú komolyság és szomorúság jelent meg, mindkettő önmagának, a saját szívének szólt. Nem szerette ezeket a nyomorult gyermekeket. Gyengéden, a tőle telhető legnagyobb jóindulattal közeledett hozzájuk, de ha ott voltak, csak hidegséget és undort érzett, semmi szeretetáradást, semmit sem a kegyelemért könyörgő, legnyomorultabb bűnösök látványa keltette isteni szívdobogásból. Még egy vén ateista, egy megrögzött szentségkáromló hőbörgésében is több megalázkodás volt, mint ezeknek a gyerekeknek a beszédében vagy a tekintetében. Látszólagos szófogadásuk iszonyatos volt. Hiába a keresztség, hiába az áldozás és bűnbánat szentsége, a megváltás egy sugara sem érte el őket. Ezeknek a sötétségben élő gyermekeknek még ahhoz sem volt szellemi erejük, hogy a fényre való vágyakozásig felemelkedjenek: nem érezték, nem kívánták, így nem is vágyakozhattak rá. Péricand atya meghatottan gondolt a hittanórai jó kisgyermekekre. Ó, dehogy voltak velük kapcsolatban illúziói! Tudta már jól, hogy azokban a fiatal lelkekben szilárd, tartós gyökereket vert a rossz, de olykor-olykor micsoda kibomló gyengédség, micsoda ártatlan báj, a szánalom és irtózat micsoda rezdülései, mikor Krisztus szenvedéseiről beszélt nekik… Szeretett volna gyorsan visszatérni hozzájuk. Már a vasárnapi elsőáldozásra gondolt.

Ám eközben követte az igazgatót abba a terembe, ahol az imént összegyűjtötték a növendékeket. Az ablaktáblákat behajtották. A sötétben elvétett a küszöbnél egy lépcsőfokot, megbotlott, és hogy el ne essen, az igazgató karjába kapaszkodott. A gyerekekre nézett, várta, remélte, hogy meghallja elfojtott nevetésüket. Olykor egy ilyen mókás apróság megtöri a jeget tanár és a diákok között. De nem! Egyikük sem moccant. Sápadt arccal, összeszorított szájjal, lehunyt szemhéjjal álltak ott félkörben, háttal a falnak, elöl a legkisebbek. Ezek tizenegy és tizenöt év között voltak. A korukhoz képest majdnem mind aprók és csenevészek. Hátul álltak a tizenöt-tizenhét éves kamaszok. Némelyiknek alacsony homloka volt, gyilkoshoz illő hatalmas kezei. Mióta velük volt, Péricand atyát újra elfogta a viszolygás, szinte a félelem érzése. Ezt mindenáron le kell győznie. Feléjük lépett, ők meg alig észrevehetően hátrébb húzódtak, mintha bele akartak volna olvadni a falba.

– Gyermekeim, a holnapi naptól egészen az utazásunk végéig én helyettesítem mellettetek az igazgató urat – mondta nekik. – Azt már tudjátok, hogy el fogtok utazni Párizsból. Egyedül Isten tudja, milyen sors vár katonáinkra és a mi édes hazánkra. Végtelen bölcsességében csakis Ő tudja egyedül, miféle sors vár mindegyikünkre az elkövetkező napokban. Sajnos, nagyon is valószínű, hogy mindannyian szenvedni fogunk a szívünkben, hiszen a közös balsors számtalan egyéni balsorsból tevődik össze, és csakis ilyenkor fedezzük fel, mi vak és hálátlan nyomorultak, a szolidaritás érzését, amely összeköt minket, egyazon test különálló részeit. Amit szeretnék tőletek, az annyi, hogy helyezzétek bizalmatokat Istenbe. Az ajkunkkal halkan azt szoktuk kérni: „Legyen meg a te akaratod”, de a szívünk mélyén mindig azt kiáltjuk: „Uram, legyen meg az én akaratom!” Pedig miért is keressük Istent? Mert boldogságot remélünk: az ember úgy van megalkotva, hogy vágyik a boldogságra, és ezt a boldogságot Isten azonnal meg tudja adni nekünk: nem kell megvárni a halált és a feltámadást, ha elfogadjuk az ő akaratát, és a magunkénak érezzük ezt az akaratot. Gyermekeim, bízzátok magatokat Istenre mindannyian. Forduljatok Hozzá úgy, mint Atyához, helyezzétek az Ő imádandó kezébe az életeteket, és azon nyomban az isteni békesség száll majd le rátok.

Várt egy pillanatot, és rájuk nézett.

– Mondjunk el közösen egy rövid imádságot.

Harminc fülsértő, közönyös hang szavalta a Miatyánkot, harminc sovány arc vette körül a papot; a homlokok hirtelen, gépies mozdulattal hajoltak előre, mikor a kereszt jelét rajzolta fölébük. Csak egy széles, büdös szájú kölyök fordította szemét az ablak felé, és a csukott ablaktáblák között behatoló napsugár megvilágította a finom vonású, szeplővel borított arcát, meg a vékony kis orrát.

Egyikük sem mozdult, nem is válaszolt. A felügyelő sípszavára sorakoztak, és kimentek a teremből.

5

Az utcák kihaltak voltak. Sorban húzták le a boltok redőnyeit. A csendben egyedül csak az a fémes zaj hallatszott, amely úgy sérti az ember fülét a hajnalokon, lázadások vagy ostrom előtt, a fenyegetett városokban. Az úton végigtekintve, valamivel távolabb Michaud-ék észrevették a minisztériumok kapuinál várakozó, megrakott teherautókat. Ezt látva bólintottak. Megszokásból egymásba karoltak, mikor az irodával szemben átkeltek az Opera sugárúton, pedig ma reggel egyetlen jármű sem volt látható az úttesten. Mindketten banki alkalmazottak voltak, mégpedig ugyanabban az intézményben, de a férj már tizenöt éve ott dolgozott, könyvelői állásban, míg az asszonyt csak pár hónappal ezelőtt, „ideiglenesen, a háború idejére” vették fel. Énektanárnő volt, de tavaly szeptemberben minden egyes tanítványát elvesztette – a családok vidéken tartották a gyerekeket, mert féltek a bombázásoktól. A férj illetménye önmagában soha nem volt elég a megélhetéshez, egyetlen fiukat pedig behívták katonának. Ennek a titkárnői állásnak köszönhetően mostanáig még kihúzták valahogy, és ahogy az asszony mondogatni szokta: „A lehetetlenre nem szabad vágyakozni, szegény, jó férjem!” Mindig is nehezen éltek, attól a naptól fogva, hogy elszöktek hazulról, és a szüleik akarata ellenére összeházasodtak. Jó ideje volt már ennek. Az asszony sovány arcán még felismerhetők voltak a szépség nyomai, de a haja megőszült. A férfi alacsony termetű volt, látszatra fáradt és nemtörődöm ember, de olykor, ha az asszony felé fordult, ránézett, rámosolygott, a felesége szemében csúfolódó, gyengéd tűz lobbant fel – ugyanaz, gondolta a férfi, igen, majdnem pontosan ugyanaz a tűz, ami annak idején. Segített az asszonynak végigmenni a járdán, és fölvette az imént leejtett kesztyűjét. Ő pedig megköszönte, azzal, hogy enyhén megszorította a feléje nyújtott kéz ujjait. Más alkalmazottak is a bank nyitott kapuja felé igyekeztek. Michaud-ék mellett elhaladva egyikük megkérdezte:

– Indulunk vajon végre?

Michaud-ék semmit sem tudtak. Június 10-e volt, hétfő. Tegnapelőtt jöttek el az irodából, és akkor még minden nyugodtnak látszott. Folyamatban volt az értékpapírok vidékre menekítése, az alkalmazottakkal kapcsolatban viszont még semmi nem dőlt el. Sorsukról az első emeleten döntöttek, ott voltak az igazgatósági irodák, a két nagy, párnázott, zöldre festett ajtóval, amelyek előtt Michaud-ék most gyorsan, csendben siettek el. A folyosó végén elváltak egymástól, a férfi fölment a könyvelésre, az asszony pedig lent maradt a kiváltságos régiókban: Corbin úr titkárnőjeként dolgozott, aki az egyik igazgató, egyben a bankház tényleges feje volt. A másik igazgató, Furières gróf úr (felesége született Salomon-Worms) elsősorban a bank külső kapcsolatait irányította. Az intézménynek korlátozott számú, de elsőrangú ügyfelei voltak. Kizárólag nagy földbirtokosokkal és a (lehetőleg kohászatban érdekelt) legfontosabb ipari nevekkel foglalkoztak. Maga Corbin úr azt remélte, hogy kollégája, Furières gróf révén könnyebben fog bekerülni a Jockey Clubba. Jó néhány év telt már el ebben a várakozásban. A gróf úgy vélte, hogy például a Furières-ek estélyeire és vadászataira szóló meghívások és más hasonló kegyek bőségesen ellentételezik a pénztár némileg könnyed kezelését. Michaud-né esténként eljátszotta a férje előtt a két igazgató társalgásait, savanyú mosolyukat, Corbin grimaszait, a gróf tekintetét, és ez egy kis szabadulást jelentett számukra a mindennapi robot egyhangúságából. Ámde egy ideje már ez a szórakozásuk is odalett: Furières urat az alpesi frontra vezényelték, és Corbin egyedül vitte az egész bankházat.

Michaud asszony a napi postával belépett a kicsiny helyiségbe az igazgatói dolgozószoba mellett. Könnyű parfümillat lebegett a levegőben. Ebből a jelből aztán már tudta is, hogy Corbin most nem ér rá… Volt ugyanis egy pártfogoltja, egy táncosnő, Arlette Corail kisasszony. Egyébként kizárólag csak táncosnő szeretőiről tudtak. Úgy tűnt fel, nem érdeklődik más hivatást gyakorló nők iránt. Egyetlen gépírókisasszony, bármilyen csinos vagy fiatal, sem tudta e területtől eltéríteni. Minden női alkalmazottjával, lehettek szépek vagy csúfak, fiatalok vagy öregek, kivétel nélkül egyformán zsémbesen, durván és zsugori módon bánt. Fura, vékony fejhangon beszélt, amely kövér, jól táplált testből tört elő. Ha feldühödött, hangja éles és vibráló lett, akár egy női hang.

Az átható rikoltás, amit olyan jól ismert Michaud-né, aznap a csukott ajtókon is átszűrődött. Most egy alkalmazott lépett be, és halkan ezt mondta:

– Indulunk.

– De mikor?

– Holnap.

A folyosókon suttogó árnyalakok járkáltak. Csoportok alakultak az ablakbeugrókban és az irodák ajtajában. Corbin ekkor végre kinyitotta az ajtaját, és kitessékelte a táncosnőt. A nő bonbonrózsaszín vászonkosztümöt viselt; haja festett, a fején széles szalmakalap. Karcsú volt, formás, a festékréteg alatt arca fáradt és kemény. Orcáin és homlokán vörös foltok ütköztek ki. Szemmel láthatóan dühöngött. Michaud asszony ezt hallotta:

– Maga szerint gyalog induljak neki?

– Menjen vissza most rögtön a szerelőhöz, miért nem hallgat rám sosem? Ne garasoskodjon, ígérjen annyit, amennyit kérnek, és meg fogják javítani az autót!

– Mondtam már, hogy nem lehet! Nem lehet! Ért maga franciául?

– No hát, kedves hölgyem, most mit mondjak magának? A németek itt vannak Párizs kapui előtt. Maga meg a versailles-i úton akar menni? Különben is, minek menne arra? Utazzon vonattal!

– Tudja, mi folyik a pályaudvarokon?

– Az utakon se lesz jobb.

– Maga… maga egyszerűen nem gondolkodik.

– Maga elutazik, ott van a két kocsija…

– Én szállítom az iratokat meg a személyzet egy részét. A személyzettel maga szerint mi a fenét csináljak?

– Jaj, ne legyen közönséges, kérem! Ott a felesége kocsija!

– A feleségem kocsijába akar ülni? Csodálatos ötlet!

A táncosnő hátat fordított neki, és füttyentett a kutyájának, az pedig ugrándozva odaszaladt hozzá. Feladta rá a nyakörvet, közben a keze reszketett a felháborodástól.

– Egész fiatalságomat áldoztam egy…

– Ugyan már, hagyjuk a jeleneteket! Este majd felhívom, meglátom, mit lehet tenni…

– Nem, nem kell! Látom, most már mehetek, elpusztulhatok egy útszéli árokban… Eh, kérem, hallgasson, elkeserítő alak…

Végre észrevették, hogy a titkárnő is hallja őket. Halkabbra vették a szót, és Corbin a karjánál fogva vezette az ajtóhoz szeretőjét. Visszajövet rávillantotta a szemét Michaud-néra, aki, mivel az útjába került, már meg is kapta rosszkedvének első kitöréseit.

– Hívja össze az osztályvezetőket a tanácsterembe! Mégpedig most, azonnal!

Michaud asszony kiment, hogy továbbadja az utasítást. Pár perccel később a tisztviselők beléptek egy nagy helyiségbe, ahol egymással szemben ott volt felállítva a jelenlegi elnök, Auguste-Jean úr egész alakos portréja (ő egy ideje időskori agylágyulásban szenvedett), valamint egy márvány mellszobor a bank alapítójáról.

Corbin úr állva fogadta őket a nagy, ovális asztal mögött, melyen kilenc itatóspapír jelezte az igazgatótanács tagjainak helyét.

– Uraim, holnap nyolc órakor indulunk, és csatlakozunk tours-i fióküzletünkhöz. Kocsimban magammal viszem a tanács dossziéit. Michaud asszony, ön és a férje velem jönnek. Mindazok, akiknek kocsijuk van, vegyenek fel embereket a személyzetből, és legyenek holnap hat órakor a bank bejáratánál, mármint, akiket kijelöltem, hogy jönniük kell. A többiekkel kapcsolatban igyekszem megoldást találni, egyéb híján majd vonatra szállnak. Köszönöm, uraim.

Azzal eltűnt, és a termet azon nyomban nyugtalan hangok zümmögése töltötte meg. Corbin még tegnapelőtt este is azt állította, hogy nem gondol távozásra, hogy a vészjósló hangok az árulóktól származnak, meg hogy a Bank a helyén marad, és a Bank teljesíti kötelességét, ha mások megszegik is. Mivel a „visszavonulás”, ahogy azt diszkréten nevezték, ilyen hirtelen dőlt el, nyilván minden elveszett! Nők törölgették könnyes szemüket. Az embercsoportokon áthatolva Michaud-ék odamentek egymáshoz. Mindketten a fiukra, Jean-Marie-ra gondoltak. Az utolsó levelét június 2-áról keltezte. Ennek csak egy hete. Mi minden történhetett azóta, Uramisten! Aggodalmukban egyedül az vigasztalhatta őket, hogy ott voltak egymás mellett.

– Milyen jó, hogy nem kell elszakadnunk egymástól! – suttogta az asszony a férjének.

6

Közeledett az éjszaka, de a Péricand család gépkocsija még mindig ott várakozott a kapu előtt. A tetejére volt kötve az a puha, vastag matrac, amely a hitvesi ágyat díszítette már huszonnyolc esztendeje. A csomagtartóhoz egy gyermekkocsit és egy kerékpárt rögzítettek. Hasztalan próbálkoztak, hogy a kocsi belsejében helyet találjanak a család összes táskájának, bőröndjének és ládájának és hozzá még a szendvicseket és termoszt tartalmazó uzsonnás kosaraknak meg a gyerekek tejesüvegeinek, a hideg csirkesültnek, a sonkának, a kenyérnek meg az idősebb Péricand úr gabonatápszeres dobozainak, no meg a macska kosarának is. Eleve késésben voltak, mert a mosoda nem szállította ki a fehérneműt, és nem lehetett elérni őket telefonon. Lehetetlennek tűnt, hogy itt hagyják a nagy hímzett lepedőket, amelyek éppúgy elidegeníthetetlen részei voltak a Péricand-Maltêtę család örökségének, mint az ékszerek, az ezüsttálcák vagy a könyvgyűjtemény. Az egész délelőttöt a kereséssel vesztegették el: maga a mosodás is indulóban volt. Végül összegyűrt, nedves kötegben adta vissza Péricand asszonynak a tulajdonukat. Utóbbi inkább nem is ebédelt, csakhogy az ágynemű becsomagolását felügyelje. Korábban megegyeztek, hogy a cselédség, továbbá Hubert és Bernard vonaton fog utazni. Ámde a pályaudvarokon már a bejáratok rácsait is lezárták, és ezeket katonaság őrizte mindenütt. A tömeg a korlátokba kapaszkodott, és rázta őket, aztán rendezetlenül visszaözönlött a szomszédos mellékutcákba. Asszonyok szaladtak sírva, karjukon a gyermekeikkel. Az emberek lassan az utolsó taxikat is leintették: két- vagy háromezer frankot is ajánlottak, hogy elhagyhassák Párizst. „Csak Orléans-ig…” De a sofőrök elutasították a kéréseket, mert nem volt több benzinjük. Péricand-éknak haza kellett fordulniuk. Végül sikerült szerezniük egy kisteherautót, amely elszállítja Madeleine-t, Mariát és Auguste-öt meg Bernard-t, ölében a kisöccsével. Hubert pedig majd kerékpáron megy a karaván után.

A Delessert körúton itt is, ott is látni lehetett, amint egy-egy ház kapujában asszonyokból, öregekből és gyerekekből álló csoport próbálja előbb nyugodtan, aztán lázas kapkodással, végül már beteges, őrült izgalomban, hevesen gesztikulálva betuszkolni a családot és a csomagokat egy-egy Renault-ba, túrakocsiba vagy éppen egy roadsterbe. Egyetlen kivilágított ablak sem akadt már. Lassanként feltünedeztek a kora nyári, ezüst visszfényű csillagok. Párizs a legédesebb illatát árasztotta, a virágzó gesztenyefákét meg a benzinét, itt-ott egy-két szem homokkal, ami borsként roppan néha az ember fogai között. A félhomály beálltával a veszély is megnőtt. A levegőben, a csendben is tapintható volt a szorongás. A máskor leghidegebb vérű, legnyugodtabb emberek sem tudták leplezni ezt a zavaros, egyben halálos megrettenésüket. Mindenki szívszorongva nézte a házát, és arra gondolt: „Holnap mindez talán romokban áll majd, holnap már semmim nem lesz. Mi nem ártottunk senkinek. Akkor miért?” De közben egyfajta közöny is úrrá lett a lelkükön: „Hát aztán? Ez csak kő és fa, mindez élettelen! A lényeg, hogy az életünket megmentsük!” Ki gondolt most a haza bajával? A ma este útra kelők bizony nem. A pánikban megszűnt minden, ami nem ösztön volt, nem a nyers hús reszkető, állati rándulása. Csak fogni, ami a legnagyobb értékünk a világon, és hajrá! Márpedig csakis annak volt értéke, ami élt, ami lélegzett, sírt és szeretett, ezen az éjszakán! Alig volt valaki, aki a vagyonával törődött volna; egy-egy asszonyt vagy gyermeket szorítottak magukhoz, egyéb nem számított: a lángok akár el is emészthettek minden egyebet.

Ha füleltek, repülőgépek moraját hallották a levegőben. Franciák vagy ellenséges gépek? Nem lehetett tudni. „Gyorsabban, gyorsabban” – mondogatta Péricand úr. De hol azt vették észre, hogy a csipkékkel teli kis dobozt, hol pedig azt, hogy a vasalódeszkát felejtették otthon. A cselédekkel lehetetlen volt szót érteni. Reszkettek félelmükben, menni akartak, ámde a rettegésüknél erősebbnek bizonyultak a beidegződéseik, így hát ragaszkodtak hozzá, hogy minden a szokásos, vakáció kezdeti, vidékre induláskor lezajló szertartás alapján menjen végbe. Mindennek a szokott helyén kellett lennie az utazóbőröndökben. Tulajdonképpen nem értették, hogy mi folyik körülöttük. Mintha egyszerre két időben éltek volna, félig a jelenben, félig a múltba süppedve; mintha csupán tudatuk vékony, felszíni rétegébe hatoltak volna be az események, miközben a mélyebb tartományokat hagyták volna nyugalomban tovább szenderegni. Az ősz és zilált hajú dadus, összeszorított szájjal és könnyektől vöröslő szemhéjjal, viszont meglepően élénk és pontos mozdulatokkal hajtogatta Jacqueline frissen vasalt zsebkendőit. Péricand asszony már az autóban ült, onnan hívta, de az öregasszony nem válaszolt, még csak meg sem hallotta. Végül Philippe-nek kellett fölmennie érte.

– Gyere, Dadus, mi van veled? Indulni kell. Mi van veled? – kérdezte újra, és megfogta a kezét.

– Jaj, hagyjál engem, szegény kisfiam! – nyöszörögte, hirtelen elfelejtve, hogy újabban már csak „Philippe úrnak” vagy „plébános úrnak” szokta szólítani, és ösztönösen újra visszatért a hajdani tegezésre. – Hagyjál engem, hagyjál csak! Jó vagy, de nekünk már végünk!

– Dehogy, ne essél úgy kétségbe, szegénykém, hagyd csak a zsebkendőt, öltözz fel, és gyere le gyorsan, a mama rád vár!

– Sose látom többet a gyerekeimet, Philippe!

– Dehogynem, dehogynem – mondta ez, és ő maga rendezte el újra az idős asszony összevissza álló tincseit, majd nyomta a fejébe a fekete szalmakalapot.

– Ugye imádkozni fogsz a gyermekeimért a Szűzanyához?

A férfi gyengéden arcon csókolta.

– Persze, persze, megígérem. Csak indulj már!

A lépcsőházban szembetalálkoztak a sofőrrel és a házmesterrel, akik az idősebb Péricand úrért jöttek föl. Őt az utolsó pillanatig távol tartották a felfordulástól. Auguste és az ápoló most fejezte be az öltöztetését. Az öregembert nem sokkal azelőtt operálták: bonyolult kötést viselt, és az éjjeli hűvösség ellen egy flanelövet, olyan nagyot és széleset, hogy az egész teste be volt vele bugyolálva, akár egy múmiáé. Auguste begombolta a régimódi bokacipőit, meleg és könnyű kötött pulóvert adott rá, végül pedig a zakóját. Idősebb Péricand úr, aki mindeddig szó nélkül tűrte, hogy úgy kezeljék, mint egy ócska, merev, hitvány játék babát, most, mintha álomból ébredt volna, ezt dörmögte:

– Gyapjúmellényt!…

– Az úrnak nagyon melege lesz – jegyezte meg Auguste, és úgy tett, mintha mit sem hallott volna.

Ám az úr rászegezte sápadt, üveges tekintetét, és valamivel hangosabban megismételte:

– Gyapjúmellényt!…

Odaadták neki. Ráadták a hosszú felöltőjét, a sálját, amely kétszer tekeredett körbe a nyakán, és hátul biztosítótűvel volt összetűzve. Beültették a tolószékébe, és levitték az öt emeleten. A tolószék nem fért be a liftbe. Az ápoló, egy vörös hajú, erős elzászi, hátrálva jött le a lépcsőn, és megfeszült karizmokkal cipelte a terhét, amelyet Auguste tiszteletteljesen tartott a másik oldalon. A két férfi minden fordulónál megállt, megtörölték a gyöngyöző homlokukat, miközben az idősebb Péricand úr derűsen szemlélte a plafont, és nyugodtan bólogatott a szép szakállával. Nem lehetett kitalálni, mit gondol erről a sietős útra kelésről. Pedig a külső látszat ellenére mindent tudott a közelmúlt történéseiről. Miközben öltöztették, ő ezt dünnyögte:

– Ilyen szép világos éjszaka… Nem lennék meglepve…

Most úgy tűnt, mintha elaludt volna, és csak pár perc múlva, a főkapunál fejezte be a mondatot:

– Nem lennék meglepve, ha bombázást kapnánk az úton!

– Micsoda gondolat, Péricand úr! – kiáltott fel az ápoló, hangjában a szakmájával együtt járó teljes optimizmussal.

De az aggastyán már újra felöltötte mélységesen közömbös arcát. Végre sikerült kivinniük a házból a tolószéket. Az idősebb Péricand urat a kocsi jobb sarkában, huzattól védve helyezték el. Maga a menye tekert köré türelmetlenségtől reszkető kézzel még egy skót kockás sálat, amelynek az öregember szerette fonogatni a hosszú rojtjait.

– Minden rendben van? – kérdezte Philippe. – No hát, akkor most gyorsan indulás!

Szerencséjük lesz, ha reggelig átjutnak a városkapukon, gondolta.

– A kesztyűm – szólalt meg az agg férfi.

Feladták rá a kesztyűjét. Nehezen ment föl a gyapjúpulóvertől megvastagodott csuklójára. Idősebb Péricand úr még egy kapcsot is szóvá tett. Végre mindennel elkészültek. Emmanuel a dajkája karján ordított. Péricand asszony megölelte a férjét és a fiát. Magához szorította őket, miközben könnycseppet sem ejtett, de ők a mellkasukon érezték, milyen sebesen ver a szíve. A sofőr beindította a kocsit, Hubert felült a kerékpárjára. Az idősebb Péricand úr ekkor felemelte a kezét.

– Egy pillanat – szólalt meg a nyugodt, gyenge hang jól hallhatóan.

– Mi baj, apám?

De az jelezte, hogy nem mondhatja meg a menyének.

– Elfelejtett valamit?

Bólintott. Az autó megállt. Péricand asszony a kétségbeeséstől sápadtan hajolt ki az ablakon.

– Azt hiszem, a papa elfelejtett valamit – kiáltotta a járdán maradt kis csoport irányába, amely a férjéből, Philippe-ből és az ápolóból állt.

Ahogy a kocsi visszafordult, majd megállt a kapu előtt, az aggastyán diszkrét kis mozdulattal magához intette az ápolót, és a fülébe súgott valamit.

– De hát mi folyik itt? Ez már esztelenség! Így még holnap is itt rostokolunk! – csattant fel Péricand asszony. – Mit kíván még, apám? Mit akar? – kérdezte.

Az ápoló behunyta a szemét.

– Az úr azt kívánja, hogy vigyük fel… a kisdolga miatt…

7

Charles Langelet a lecsupaszított szalon parkettáján térdelt, és saját kezűleg csomagolta a kerámiáit. Elhízott volt és szívbeteg: az elszorult mellkasából feltörő sóhaj hörgéshez hasonlított. Egyedül tartózkodott a kihalt lakásban. A hetedik éve nála szolgáló személyzet már azon a reggelen pánikba esett, amikor a párizsiak a fejük fölött szitáló mesterséges ködre ébredtek, amely olyan volt, mint valami hamueső. Jó korán elmentek élelmiszert vásárolni, és többé nem is kerültek elő. Langelet úr keserűen gondolt a bőkezűen megállapított fizetésekre és a nagylelkű újévi ajándékokra, amelyeket a szolgálatuk idején adott nekik; kétségtelen, hogy ezekből mindegyikük vehetett már magának a szülőföldjén egy kis tanyát, vagy valami nyugodt házikót.

Langelet úrnak már régen úton kellett volna lennie. Most jött rá, milyen roppant mértékben kötődik a régi szokásaihoz. Ez a hideg és másokat lenéző ember a világon egyedül csak a lakását szerette, és ezeket a lába előtt, a csupasz padlón szétszórva heverő tárgyakat – a benaftalinozott, összegöngyölt szőnyegek már a pincében voltak elrejtve. Minden ablakot hosszú, rózsaszínű és halványkék ragasztópapír szalagok díszítettek. Maga Langelet úr ragasztotta fel őket csillag-, hadihajó- vagy egyszarvúalakban, a saját kövérkés, halovány kezével! Barátai ámultak, de ő nem tudott fakó vagy hétköznapi környezetben élni. Ami a házában volt, ami az életviteléhez tartozott, az mind kicsiny – hol szerény, hol nagyértékű szépségdarabkákból állt, melyek végül egyedi, kellemes és ragyogó légkört teremtettek körülötte, az egyetlent, ami végül is méltó egy kultúremberhez, amint ezt magában megfogalmazta. Húszévesen olyan gyűrűt hordott, amelynek a következőt vésték a belsejébe: This thing of Beauty is a guilt for ever. Gyermeteg dolog volt, meg is szabadult az ékszertől (Langelet úr szeretett magában angolul beszélni: e nyelv költőisége, kifejezőereje jól megfelelt bizonyos lelkiállapotainak), de a jelmondat tovább élt benne, és ő hű is maradt hozzá.

Most féltérden állt, és átható, sajnálkozó tekintettel nézett körbe; ez a tekintet mindenféle dolgot felölelt: a Szajnát az ablaka alatt, a két szalonját egymástól elválasztó tetszetős tengelyt, a kandallót a régi tűzikutyákkal és a tágas mennyezetet, melyen lebegő fényesség játszott, zöldes színű és vízszerűen áttetsző, mert a mandulaszínű vászonernyő megszűrte a fényt a balkonon.

Időnként megcsörrent a telefon. Akadt még Párizsban egy-két bizonytalan ember, egypár bolond, aki félt útnak indulni, és valamilyen – nem tudni, miféle – csodára várt. Langelet úr lassan, nagyot sóhajtva a füléhez emelte a kagylót. Orrhangon, nyugodt hanghordozással beszélt, azzal a fesztelenséggel és iróniával, amelyet a barátai – az összetartó, nagyon párizsias kis csapat tagjai – „utánozhatatlan stílusnak” neveztek. Nem, ő nem tart semmitől. Párizst nem fogják védeni. Máshol sem igen lenne eltérő a helyzet. Veszély mindenütt leselkedik, de ő nem a veszély elől menekül. „Láttam két háborút” – szokta mondogatni. A tizennégyeset valójában a normandiai birtokán élte át, mert szívbeteg volt, és minden katonai kötelezettség alól felmentették.

– Drága hölgyem, hatvanéves vagyok, nem a haláltól félek én!

– Hát akkor miért megy el?

– Nem bírom elviselni ezt a felfordulást, a folyton kirobbanó gyűlöletet, ezt a visszataszító háborús látványt. Lemegyek valami nyugodt fészekbe, le vidékre. Majd megélek a maradék kis pénzemből, míg észre nem térnek az emberek.

Könnyed kacaj volt a válasz: fukar és óvatos ember hírében állt. Azt szokták mondani róla: „Charlie? Minden régi göncébe aranyakat varr.” Savanyúan, fagyosan elmosolyodott. Tudta jól, hogy irigylik a jómódja, dús javai miatt. A hölgyismerős felkiáltott:

– Ó, maga nem fog nyomorogni! De sajna, nem mindenkinek van ám akkora vagyona!

Charlie összevonta a szemöldökét, úgy vélte, az asszony nem éppen tapintatos.

– Hová tart?

– Van egy kalyibám lent Ciboure-ban.

– A határnál? – kérdezte a hölgy, amivel kétségkívül túlment minden határon.

Hidegen búcsúztak el egymástól. Charlie újra letérdelt a félig megtelt láda mellé, és a szalmán és selyempapíron keresztül megsimogatta a porcelánokat: a nankingi csészéket, a Wedgwood asztaldíszét meg a sèvres-i vázákat. Ezektől csak az élete árán válna meg. De amiért vérzett a szíve: nem tudja magával vinni a toalettasztalt, a szász stílusú, múzeumi darabot, a rózsadíszítésű állótükörrel, amelyet a hálószobájában tartott. Ezeket bizony itt kell hagynia ebek harmincadjára! Egy pillanatig ott maradt mozdulatlanul, a padlón összekuporodva, miközben a monoklija a földig csüngött le a fekete zsinóron. Nagydarab, erős ember volt, haja végtelen gonddal elrendezve a feje tetején feszülő finom bőrön. Arcán rendszerint édeskés, gyanakvó kifejezés ült, mint egy vén macskáén, ahogy a kemencepadkán dorombol. Most erősen kiütköztek rajta az utolsó nap fáradalmai, és erejét vesztett állkapcsa hirtelen úgy leesett, akár egy halotté. Mit is mondott az a házsártos némber a telefonban? Mintha azt sugallta volna, hogy ő el akar menekülni az országból? Szegény hülye! Azt képzelte, hogy ezzel most megsérti, megszégyeníti! Pedig ő valóban elmegy. Csak Hendaye-ig jusson le, majd megoldja valahogy, és átkel a határon. Lisszabonban majd megszáll egy kis időre, aztán búcsút mond ennek az utálatos, vértől csepegő Európának. Képzeletben maga előtt látta a földrészt, mint egy bomladozó, ezernyi sebtől átjárt holttestet. Megremegett. Őt nem ilyen világra teremtették. Nem is arra, amelyik ebből a hullából születik majd meg, mint egy sírból előmászó féreg. Erőszakos, vad világ lesz, amelyben harapások ellen kell majd az embernek védekeznie. Szép kezeire nézett, melyek sosem dolgoztak, helyette csak simogatták a szobrokat, régi ötvöstárgyakat, könyvgerinceket, és néha Erzsébet-kori bútorokat is: ő, Charles Langelet a kifinomultságával, fenntartásaival, sőt a maga által is elismert dölyfösséggel, amely jelleme alapjául szolgált, mit is keresne ő ebben az eszét vesztett sokaságban? Meglopnák, kifosztanák, meggyilkolnák, mint egy farkasok közé került, szerencsétlen kutyát. Erőtlenül, keserűen mosolygott, miközben elképzelte magát egy dzsungelban utat vesztett, aranyszőrű pekingi pincsi alakjában. Ő nem hasonlít az átlagemberekre. Törekvéseik, félelmeik, gyávaságuk és óbégatásuk, mindez idegen a számára. Ő a béke és a fény világában él. Arra rendeltetett, hogy mindenki gyűlölje és becsapja. Most eszébe jutottak a cselédei, és gúnyosan felkacagott. Itt az új idők hajnala, a figyelmeztetés, az előjel! Fájtak a térdízületei, így hát nehézkesen állt fel, megtapogatta a derekát, és átment a dolgozószobába a szögekért és a kalapácsért, hogy a ládát beszögelhesse. Végül ő maga vitte le az autóba; a házmesteréknek semmi közük sincs hozzá, hogy mit szállít.

8

Michaud-ék hajnali ötkor keltek, hogy legyen idejük alaposan kitakarítani a lakást, mielőtt elhagynák. Persze furcsa volt annyi gondot fordítani kis értékű dolgokra, amelyek minden bizonnyal pusztulásra lesznek ítélve, amint az első bombák hullani kezdenek Párizsra. De hát, gondolta Michaud asszony, a halottakat is felöltöztetik és felékesítik, noha a földben fognak elrothadni. Végső tiszteletadás ez, utoljára nyilvánítjuk ki szeretetünket mindaz iránt, ami kedves volt számunkra. Márpedig nekik nagyon kedves volt ez a