A titokzatos ellenfél

részlet

Translation entitled „A titokzatos ellenfél”
© 2019, Agatha Christie Limited
All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE
The Secret Adversary
Copyright © 1922, Agatha Christie Limited

All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE®, TOMMY & TUPPENCE® and the Agatha Christie Signature® are registered trademarks of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere.
All rights reserved.
www.agathachristie.com

Fordította Pordán Ferenc

Borítóterv Tillai Tamás

Hungarian translation © Pordán Ferenc, 2019
Magyar kiadás © Helikon Kiadó,
Budapest, 2019, 2024
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó M. Nagy Miklós
Szerkesztette Katona Ágnes
A szöveget gondozta Bajtai Zoltán
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

ISBN 978 963 620 450 1

www.helikon.hu

Elektronikus változat
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Mindenkinek, aki unalmas életet él,
hogy reményeim szerint másodkézből megismerhesse
a kaland vonzerejét és izgalmát.

Előhang

1915. május hetedike volt, délután két óra. A Lusitaniát egymás után két torpedó is eltalálta: a hajó gyorsan süllyedt, a személyzet tagjai igyekeztek mihamarabb megtölteni és vízre bocsátani a mentőcsónakokat. A nők és a gyerekek sorban álltak a fedélzeten: néhányan továbbra is kétségbeesetten kapaszkodtak férjükbe vagy apjukba, az anyák pedig szorosan magukhoz ölelték gyermeküket. Az egyik lány a többiektől valamivel távolabb, egyedül álldogált. Fiatal volt, nem lehetett idősebb tizennyolc évesnél. Nem tűnt rémültnek, tekintetét higgadtan, rendíthetetlenül maga elé szegezte.

– Elnézést, kisasszony…

A háta mögül felcsendülő hang hatására a lány összerezzent, és megfordult. Korábban már többször is látta az őt megszólító férfit az első osztály utasai között, és megragadta a fantáziáját az ismeretlent körüllengő, rejtélyes légkör. A férfi soha senkivel nem beszélgetett, és ha bárki megszólította, gyorsan elhárította az illető közeledését. Ráadásul gyakran megesett, hogy idegesen hátranézett a válla fölött, sietős, gyanakvó pillantást vetve maga mögé.

A lány észrevette, hogy a férfi roppant izgatott, és izzadságcseppek gyöngyöznek a homlokán. Nyilvánvaló volt, hogy hatalmába kerítette a félelem – jóllehet nem olyan embernek tűnt, aki félne szembenézni a halállal!

– Igen…? – vetette a lány komoly tekintetét fürkészően az ismeretlenre, aki kétségbeesett határozatlansággal vizsgálgatta őt.

– Így kell történnie! – mormolta maga elé a férfi. – Igen… nincs más megoldás – majd váratlanul azt kérdezte hangosan: – Ön amerikai?

– Igen.

– És hazafi…?

A lány elpirult.

– Szerintem nincs joga ilyesmit kérdezni! Persze, hogy hazafi vagyok!

– Kérem, ne vegye rossz néven… Nem sértődne meg, ha tudná, mi forog kockán. De kénytelen vagyok megbízni valakiben… és egy nőt kell választanom.

– Miért?

– Azért, mert „először a nők és a gyermekek”… – a férfi körbepillantott, és lehalkította a hangját. – Van nálam egy bizonyos dokumentum… egy életbevágóan fontos dokumentum, amely meghatározhatja a háború kimenetelét a szövetséges erők számára. Érti ezt? Muszáj megóvnunk ezt a dokumentumot! És önnek több esélye van erre, mint nekem… Hajlandó magához venni?

A lány válaszul kinyújtotta a kezét.

– Várjon… Kötelességem figyelmeztetni – folytatta a férfi –, hogy ez veszélyekkel is járhat, ha valaki esetleg követett engem. Nem hiszem, hogy így történt, de sosem lehet tudni. Ha mégis követtek, akkor veszély leselkedik önre. Elég bátornak érzi magát a feladathoz?

– Igen, végre tudom hajtani – mosolyodott el a lány. – És igazán büszke vagyok arra, hogy engem választott! Mit tegyek a dokumentummal?

– Figyelje az újságokat! Feladok majd egy hirdetést a The Times személyes rovatában, „Hajóstárs” jeligével. Ha három napon belül nem jelenik meg ilyen hirdetés… nos, akkor tudni fogja, hogy nekem befellegzett. Ez esetben vigye el a csomagot az amerikai nagykövetségre, és adja át személyesen a nagykövetnek. Világos?

– Abszolút.

– Akkor álljon készen… most elbúcsúzom – fogta meg a férfi a lány kezét. – Ég önnel! És sok szerencsét! – tette hozzá valamivel hangosabban.

A lány keze rákulcsolódott a vízhatlan szövetbe burkolt, apró csomagra, amit a férfi a tenyerébe csúsztatott.

A Lusitania még inkább a jobb oldalára dőlt, a lány pedig a sietősen elhangzó parancsszavaknak engedelmeskedve előresietett, hogy elfoglalja a helyét a mentőcsónakban.

Első fejezet Az Ifjú Kalandorok Rt.

– Tommy, te vén csataló!

– Tuppence, öreg harcos!

Két fiatal üdvözölte egymást szeretettel, átmenetileg eltorlaszolva a földalatti Dover Streeti kijáratát. Az általuk használt jelzők igencsak félrevezetőek voltak, mivel kettejük életkora együttesen sem tett ki negyvenöt évet.

– Vagy ezer éve nem találkoztunk – folytatta a fiatalember. – Hova tartasz? Gyere, kapjunk be valamit! Kezdünk kissé népszerűtlenek lenni, ahogy elálljuk itt az utat. Menjünk tovább!

A lány beleegyezően bólintott, így hát elindultak a Dover Streeten a Piccadilly felé.

– Nos, hová menjünk? – kérdezte Tommy.

A barátai számára rejtélyes oknál fogva csak „Tuppence”1 néven ismert Miss Prudence Cowley éles fülét nem kerülte el a fiatalember hangjában rejlő, árnyalatnyi nyugtalanság.

– Te le vagy égve, Tommy! – jelentette ki azonnal.

– A legkevésbé sem! – tiltakozott a fiatalember nem túl meggyőzően. – Felvet a pénz.

– Mindig is borzalmasan hazudtál – közölte Tuppence komolyan –, bár egyszer sikerült meggyőznöd Greenbank nővért, hogy az orvos sört rendelt neked erősítőszerként, csak elfelejtette bejegyezni a kartonodra… Emlékszel?

– Úgy bizony! – kuncogott fel Tommy. – Hogy kiborult a vén pletykafészek, amikor aztán kiderült a dolog! Nem mintha amúgy bármi baj lett volna a jó öreg Greenbank mamával! Haj, a kórház… Gondolom, azt is elérte a leszerelés. Igaz?

– Bizony – sóhajtott fel Tuppence. – Téged is leszereltek?

– Két hónapja – bólintott Tommy.

– A leszerelési díj…? – célozgatott a lány.

– Elköltöttem.

– Ó, Tommy…!

– Nem, öreg cimbora, nem holmi kicsapongások során. Nincs akkora szerencsém! A megélhetési költségek… ha esetleg nem tudnád, elárulhatom, hogy a közönséges, avagy mezei megélhetés költségei manapság…

– Mindent tudok a megélhetési költségekről, drága gyermekem – szakította félbe Tuppence. – No, itt vagyunk a Lyons’-nál… és ki-ki fizeti, amit fogyaszt! Bizony! – jelentette ki, és megindult Tommy előtt felfelé az emeletre.

A teaház tele volt. Ahogy szabad asztalt keresve körbesétáltak, Tuppence-ék el-elcsípték a körülöttük zajló beszélgetések darabkáit.

– Amikor megmondtam neki, hogy végül nem lehet az övé a lakás, egyszerűen leült, és elsírta magát…

– Alkalmi vétel volt, kedvesem! Éppolyan, mint amit Mabel Lewis hozott Párizsból…

– Vicces, miket hall így az ember – mormolta Tommy. – Ma elmentem két fickó mellett az utcán, akik épp valami Jane Finn nevű lányról beszéltek… Hát hallottál már valaha ilyen furcsa nevet?

Ekkor azonban két idős hölgy felállt az asztala mellől, és szedelődzködni kezdett, Tuppence pedig fürgén leült az egyik felszabadult székre.

Tommy teát és péksüteményt rendelt, Tuppence pedig teát és vajas pirítóst.

– És kérem, ügyeljen arra, hogy a teákat külön kannában hozzák ki! – tette hozzá szigorúan.

Tommy letelepedett a lánnyal szemben, és levette a kalapját, napvilágra tárva tökéletesen hátrafésült, megdöbbentően vörös haját. Kellemesen csúnya arca volt: nem túl karakteres, ám félreismerhetetlenül egy úriember és sportember arca. Bár jól szabott ruhákat viselt, barna öltönye már igencsak a végét járta.

Alapvetően modern pár benyomását keltették, ahogy ott ültek az asztalnál. Bár Tuppence sem vallhatta szépnek magát, apró arcának pajkos, manószerű vonásai egyedi módon bájosak voltak; karakteres állal bírt, egymástól távol ülő, nagy, szürke szemei pedig egyenes, fekete szemöldök alól tekintettek a világra fátyolosan. Rövidre vágott, fekete haján apró, világoszöld tokkalapot viselt, meglehetősen rövid és meglehetősen viseltes szoknyája alól pedig különösen formás bokák kandikáltak ki. Egész megjelenésével arra törekedett, hogy sikkes legyen.

Végre megérkezett a tea, és Tuppence a tűnődést abbahagyva töltött maguknak egy-egy csészével.

– Nos hát – mondta Tommy nagyot harapva a péksüteményből –, ideje, hogy elmeséld, mi újság veled. Ne feledd, azóta nem láttalak, hogy ’16-ban találkoztunk a kórházban.

– Hát jó – vett magához Tuppence is egy nagy adagot a vajas pirítósából. – Következzék hát a Suffolk megyei Little Missendell főespereseként szolgáló Mr. Cowley ötödik leányaként született Miss Prudence Cowley kivonatos életrajza! Miss Cowley a háború elején elhagyta otthona örömeit (és robotját!), hogy Londonba költözve elszegődjön egy tiszti kórházba. Első hónap: naponta elmosogat hatszáznegyvennyolc tányért. Második hónap: előléptetik, immár törölgeti fent nevezett tányérokat. Harmadik hónap: újabb előléptetés, krumplipucolói pozícióba. Negyedik hónap: előléptetés, vajaskenyér-készítővé. Ötödik hónap: előléptetés, egy emelettel feljebb kerül az épületben, az osztályos takarítónő feladatait végzi, felmosóronggyal és vödörrel. Hatodik hónap: előléptetik felszolgálónak. Hetedik hónap: kellemes megjelenése és jó modora olyan mély benyomást gyakorol feletteseire, hogy előléptetik a nővérek felszolgálójává! Nyolcadik hónap: kisebb zökkenő a pályafutásában: Bond nővér megeszi Westhaven nővér főtt tojását! Grandiózus csetepaté! Egyértelműen a felszolgáló a hibás! Az ilyen fontos kérdésekben tanúsított figyelmetlenséget nem lehet elég súlyosan büntetni! Vissza a felmosórongyhoz és a vödörhöz! Így buknak hát el a nagyok… Kilencedik hónap: előléptetés, a kórtermeket söpri, ahol is találkozik gyermekkori barátjával, Thomas Beresford hadnaggyal (hajolj meg szépen, Tommy!), akit már öt hosszú éve nem látott. Megindító találkozás! Tizedik hónap: a főnővér megrovásban részesíti, amiért moziba ment az egyik páciens, nevezetesen a fent említett Thomas Beresford hadnagy társaságában. Tizenegyedik és tizenkettedik hónap: visszahelyezik felszolgálói pozíciójába, ahol sikeresen ellátja feladatait. Az év végén dicsőségtől övezve elhagyja a kórházat. A tehetséges Miss Cowley ezután először áruszállító furgont, majd teherautót vezetett, végül pedig egy tábornokot fuvarozott – ez utóbbi volt a legkellemesebb. Meglehetősen fiatal tábornokról volt szó!

– Melyik semmirekellő volt az? – tudakolta Tommy. – Rosszul voltam attól, ahogy a fejesek a Hadügyminisztériumból a Savoyba, meg a Savoyból a Hadügyminisztériumba furikáztak!

– A nevét már elfelejtettem – vallotta be Tuppence. – Nos, folytatván a történetet: bizonyos értelemben ez volt karrierem csúcspontja. Ezután az egyik minisztériumban dolgoztam, és ennek kapcsán részt vettem pár igazán kellemes teadélutánon. Szándékomban állt elszegődni önkéntes mezőgazdasági munkásnak, postáskisasszonynak és kalauznak is, hogy kiteljesítsem a karrieremet, ám közbeszólt a fegyverszünet. Jó néhány hónapon át görcsösen kapaszkodtam az állásomba, de végül sajnos megszabadultak tőlem, azóta munkát keresek. Most pedig te jössz!

– Az én történetemben nincs ennyi előléptetés – bánkódott Tommy –, és jóval kevesebb a fordulat is. Mint tudod, először visszamentem Franciaországba. Aztán Mezopotámiába küldtek, ahol megint megsebesültem, és kórházba kerültem, utána pedig egészen a fegyverszünetig Egyiptomban ragadtam. Egy darabig még ott lógattam a lábamat, majd – ahogy már mondtam – végül leszereltek. És hónapok óta munkát keresek! Egyszerűen nincs állás! És ha mégis akad valami állás valahol, azt nem kapom meg. Hát mire vagyok én jó? Mit értek én az üzlethez? Semmit.

Tuppence komoran bólintott.

– És mi a helyzet a gyarmatokkal? – vetette fel.

– Nem hiszem, hogy tetszenének nekem – rázta meg a fejét Tommy –, abban pedig biztos vagyok, hogy én nem tetszenék a gyarmatoknak!

– Gazdag rokonok…?

Tommy ismét megrázta a fejét.

– Van egy idős nagybátyám, aki meglehetősen jól el van eresztve, de semmire nem megyek vele.

– Miért nem?

– Egyszer örökbe akart fogadni, de nemet mondtam neki.

– Igen, mintha hallottam volna erről – gondolkodott el Tuppence. – Édesanyád miatt utasítottad vissza…

Tommy elpirult.

– Igen. Nem lett volna szép vele szemben; tudod, hogy csak én voltam neki. Az öreg gyűlölte anyámat, és el akart venni tőle. Tisztán csak gonoszságból…

– Édesanyád már meghalt, igaz? – kérdezte Tuppence gyöngéden.

Tommy bólintott, a lány szürke szeme pedig elfátyolosodott.

– Mindig is tudtam, hogy jó fiú vagy, Tommy!

– Marhaság! – vágta rá a fiatalember. – Hát, ez a helyzet velem. Épp kezdek kétségbeesni.

– Én is! Kitartottam, amíg csak tudtam, válaszoltam az álláshirdetésekre, minden létező dologgal próbálkoztam már. Kuporgattam, takarékoskodtam és koplaltam! De hiába… Haza kellene mennem.

– De nem akarsz?

– Persze, hogy nem akarok! Nem leszek érzelgős: apa rettentően kedves figura, és egyszerűen imádom őt, de fogalmad sincs, mennyire aggódik miattam! Azon a bájos kora viktoriánus véleményen van, hogy a rövid szoknya és a dohányzás erkölcstelen dolog – képzelheted, mennyire szálka vagyok a szemében! Felsóhajtott megkönnyebbülésében, amikor a háborúnak köszönhetően elhagytam a családi házat. Tudod, heten vagyunk testvérek… szörnyű volt! Az a rengeteg házimunka, az Anyák egyletei… Mindig is kilógtam a többiek közül. Nem, nem akarok hazamenni, de… mondd, Tommy, hát mi mást tehetnék?

A fiatalember szomorúan megrázta a fejét. Egy ideig csend volt, aztán Tuppence kifakadt:

– A pénz, a pénz, a pénz! Reggel, délben és este is csak a pénzen jár az eszem! Lehet, hogy ez pénzsóvárság, de akkor is ez a helyzet!

– Nálam is – helyeselt Tommy buzgón.

– Már a pénzszerzés valamennyi elképzelhető módját végiggondoltam – folytatta Tuppence –, és csupán három lehetőség létezik. Az ember vagy megörökli a pénzt, vagy házasság útján jut hozzá, vagy maga keresi meg. Az első opció kizárva, mivel egyetlen gazdag rokonom sincs. Minden rokonom elszegényedett úrinőknek fenntartott intézetekben él! Mindig átkísérem az idős hölgyeket az úton, és segítek az öreguraknak a csomagjaikkal, hátha valamelyikük holmi hóbortos milliomosnak bizonyul, de eddig még egyikük sem kérdezte meg, hogy hívnak. Sőt, jó páran még csak meg sem köszönték a dolgot.

Rövid szünet állt be a társalgásban.

– Persze a házasság jelenti a legjobb esélyemet – folytatta aztán Tuppence. – Már egészen fiatal koromban elhatároztam, hogy pénzért fogok házasodni… minden józanul gondolkodó lány így tesz! Tudod, hogy nem vagyok érzelgős… – itt ismét szünetet tartott. – Hé, azt tényleg nem mondhatod, hogy érzelgős lennék! – tette hozzá élesen.

– A legkevésbé sem! – sietett egyetérteni vele Tommy. – Az érzelgősség aztán senkinek nem jutna eszébe veled kapcsolatban.

– Ez nem volt túl udvarias – felelte Tuppence. – De mondjuk, hogy pozitív értelemben értetted. Tessék, ez van! Készen állok a házasságra… de még soha nem találkoztam egyetlen gazdag férfival sem! A fiúk, akiket ismerek, ugyanúgy le vannak égve, mint én.

– És mi a helyzet a tábornokkal? – érdeklődött Tommy.

– Gondolom, kerékpárboltot nyitott így, békeidőben… De megvan! Mi lenne, ha te vennél el valami gazdag lányt?

– Úgy vagyok ezzel, ahogy te: egyetlen gazdag lányt sem ismerek.

– Az nem számít! Bármikor megismerkedhetsz eggyel. Figyelj, ha én meglátok egy szőrmebundás férfit kilépni a Ritzből, nem rohanhatok oda hozzá azzal, hogy: „Hé, maga biztos gazdag! Szeretnék megismerkedni magával.”

– Szóval azt javaslod, hogy én tegyem ezt egy hasonlóan jól öltözött nővel?

– Ne légy már bolond! Lépj rá a lábára, vedd fel a zsebkendőjét, vagy valami ilyesmi… Ha úgy érzi, hogy meg akarsz ismerkedni vele, az hízeleg neki, és akkor majd ő összehozza a dolgot.

– Túlértékeled a férfiúi vonzerőmet – mormolta Tommy.

– Épp ellenkezőleg! Az én milliomosom valószínűleg futva mentené az életét! Nem, nem: a házasság útja igencsak rögös út. Nem maradt más, mint hogy mi magunk keressünk sok pénzt!

– Azzal már próbálkoztunk, de hiába – emlékeztette a fiatalember Tuppence-t.

– Igen, megpróbálkoztunk a bevett módszerekkel. De mi lenne, ha valami szokatlan dologgal is tennék egy próbát? Legyünk kalandorok, Tommy!

– Hát persze – felelte Tommy derűsen. – És hogyan fogjunk hozzá?

– Igen, ez jelenti a nehézséget… Ha elég ismertek lennénk, az emberek esetleg felbérelnének bennünket, hogy kövessünk el mindenféle bűnöket nekik.

– Elragadó! – jegyezte meg Tommy. – Különösen egy egyházi személy lányától.

– Erkölcsi értelemben ők követnék el a bűnöket, nem mi – mutatott rá Tuppence. – Be kell látnod, hogy van némi különbség aközött, hogy az ember saját magának lop el egy gyémánt nyakéket, és aközött, hogy csak felbérelték erre.

– Ez a legkevésbé sem jelent különbséget, ha elkapnak!

– Meglehet… De nem fognak elkapni, ahhoz túl okos vagyok.

– Mindig is a szerénység volt a legnagyobb hibád – jegyezte meg Tommy.

– Ne szekálj már! Figyelj, Tommy, mi lenne, ha tényleg… ha üzlettársak lennénk?

– Alapítsunk céget gyémánt nyakékek ellopására?

– Az csak egy példa volt. Alapítsunk egy… hogy is hívják az ilyesmit a könyvelők?

– Nem tudom, soha nem voltam könyvelő.

– Én igen, de folyton összekevertem a dolgokat, és a követeléseket írtam a tartozások helyére, vagy épp fordítva, úgyhogy a végén kirúgtak. Megvan: vegyes vállalatot! Mindig is olyan romantikus kifejezésnek éreztem a sok unalmas számsor között… Valahogy Erzsébet korabeli hangzása van, az embernek hatalmas vitorlás hajók és spanyol aranypénzek jutnak eszébe róla. Vegyes vállalat…

– Ifjú Kalandorok Rt. néven? Ez lenne az ötleted, Tuppence?

– Nevess csak, de szerintem van benne valami!

– És mit javasolsz, hogyan vegyük fel a kapcsolatot a leendő munkaadóinkkal?

– Apróhirdetésben – vágta rá Tuppence azonnal. – Van nálad papír és ceruza? A férfiaknál rendszerint szokott lenni… éppúgy, ahogy nálunk mindig van hajtű és púderpamacs.

Tommy átnyújtott a lánynak egy meglehetősen kopott zöld jegyzetfüzetet, Tuppence pedig szorgosan írni kezdett.

– Mi lenne, ha úgy kezdenénk, hogy: „A háborúban kétszer is megsebesült, fiatal katonatiszt…”

– Kizárt!

– Ahogy gondolod, drágám. De biztosíthatlak, hogy az ilyesmi megérinthetné valami aggszűz szívét, aki esetleg örökbe fogadna téged, és akkor egyáltalán nem kellene ifjú kalandornak állnod.

– Nem akarom, hogy örökbe fogadjanak.

– Elfelejtettem, hogy előítéleteid vannak ezzel kapcsolatban… Na, csak ugratlak! A lapok tele vannak hasonlókkal. Na, figyelj… Ez hogy hangzik? „Két ifjú kalandor felbérelhető! Jó fizetségért bármit megteszünk, bárhová elmegyünk.” Jobb már az elején tisztázni a fizetség kérdését. Hozzátehetnénk, hogy: „Semmilyen észszerű ajánlatot nem utasítunk vissza”, mint aki lakást vagy bútorokat hirdet, érted.

– Szerintem bármilyen válasz érkezik erre, az biztosan észszerűtlen ajánlat lesz.

– Tommy, te zseni vagy! Így még sikkesebb! „Semmilyen észszerűtlen ajánlatot nem utasítunk vissza, ha megfelelő a fizetség.” Na, milyen?

– Szerintem nem kellene megint a fizetséget emlegetni… túl mohónak tűnik.

– Nem tűnhet annyira mohónak, amennyire mohó vagyok; de igazad lehet. Na, felolvasom egyben az egészet: „Két ifjú kalandor felbérelhető. Jó fizetségért bármit megteszünk, bárhová elmegyünk. Semmilyen észszerűtlen ajánlatot nem utasítunk vissza.” Te mit szólnál, ha ezt olvasnád?

– Vagy átverésnek tartanám, vagy azt hinném, hogy valami elmeháborodott írta.

– Feleannyira sem háborodott dolog, mint az a hirdetés, amit ma reggel olvastam: egy bizonyos Petúniának szólt, Kertészfiú aláírással. – Tuppence kitépte a lapot a jegyzetfüzetből, és átnyújtotta Tommynak. – Tessék. A The Timest javasolnám: válaszokat erre és erre a postafiókcímre… Gondolom, úgy öt shilling körül lesz; tessék, itt van fél korona, az fedezi a részemet.

Tommy tűnődve nézegette a papírlapot, és közben mélyebb vörösre váltott az arcszíne.

– Tényleg azt mondod, hogy próbáljuk meg? – kérdezte végül. – Tényleg, Tuppence? Csak a vicc kedvéért…?

– Igazán jó cimbora vagy, Tommy! Tudtam, hogy benne leszel! Igyunk a sikerre! – töltötte ki Tuppence a tea kihűlt maradékát a két csészébe. – Virágozzon a vegyes vállalatunk!

– Az Ifjú Kalandorok Rt.-re! – felelte Tommy.

Letették a csészéjüket, aztán – meglehetősen bizonytalanul – elnevették magukat.

– Ideje visszatérnem fényűző lakosztályomba a szállón – állt fel Tuppence.

– És talán ideje, hogy elsétáljak a Ritzbe – helyeselt Tommy vigyorogva. – Hol találkozzunk legközelebb? És mikor?

– Holnap délben a Piccadillyn, a földalatti megállójában. Megfelel?

– Időmmel kizárólag én rendelkezem – válaszolta Mr. Beresford fennkölten.

– Akkor viszlát!

– Viszlát, öreg cimbora!

A két fiatal ellentétes irányba indult el. Tuppence szállója a nagy jóindulattal Southern Belgraviának nevezett városrészben volt, és a lány – anyagi okoknál fogva – nem ült buszra.

A St. James park közepén járhatott, amikor hirtelen összerezzent a háta mögül felcsendülő férfihang hallatán:

– Bocsásson meg – mondta az illető. – Válthatnék önnel néhány szót?

Második fejezet Mr. Whittington ajánlata

Tuppence sarkon perdült, ám végül nem mondta ki az ajkára tóduló szavakat, mivel a férfi megjelenése és modora nem igazolta első, legtermészetesebb feltételezését. A lány tétovázott, a férfi pedig, mintha csak a gondolataiban olvasna, gyorsan így szólt:

– Biztosíthatom önt, hogy nem kívánok szemtelen lenni.

Tuppence hitt az ismeretlennek. Bár ösztönös ellenszenvet és bizalmatlanságot érzett az illetővel szemben, hajlott arra, hogy elhiggye, valóban nem az a szándék vezérli, amelyet elsőre neki tulajdonított. Alaposan végigmérte a férfit. Nagydarab ember volt, borotvált arccal és erős állkapoccsal; a szeme kicsi volt és ravasz, és nem állta ki a lány pillantását.

– Nos, miről lenne szó? – kérdezte Tuppence.

A férfi elmosolyodott.

– Akaratlanul is meghallottam a Lyons’-ban azzal a fiatalemberrel folytatott beszélgetésük egyes részleteit.

– Rendben… És akkor mi van?

– Semmi… kivéve, hogy úgy vélem, a hasznára lehetnék.

Újabb következtetés férkőzött be Tuppence elméjébe.

– És idáig követett engem? – kérdezte.

– Igen, vettem magamnak a bátorságot.

– Mégis miben lehetne a hasznomra?

A férfi előhúzott a zsebéből egy névjegykártyát, és egy meghajlás kíséretében átnyújtotta Tuppence-nek.

A lány gondosan megvizsgálta a névjegyet, amelyen a „Mr. Edward Whittington” név állt, alatta pedig az „Esthonia Üvegáru Társaság” felirat, és egy belvárosi iroda címe.

– Ha holnap délelőtt tizenegy órakor felkeresne – szólalt meg ismét a férfi –, részletesen kifejteném önnek az ajánlatomat.

– Tizenegykor? – kérdezte Tuppence habozva.

– Tizenegykor.

– Rendben, ott leszek – jutott döntésre a lány.

– Köszönöm. További kellemes napot!

Mr. Whittington széles mozdulattal megemelte a kalapját, és elsétált. Tuppence néhány másodpercig egy helyben állva nézett utána, aztán különös mozdulattal vállat vont, valahogy úgy, ahogy a terrierek szokták megrázni magukat.

– Elkezdődtek hát a kalandok – mormolta magának. – Kíváncsi vagyok, vajon mit akarhat… Van valami, ami a legkevésbé sem tetszik nekem önben, Mr. Whittington. Másrészt viszont a legkevésbé sem tartok öntől; és mint azt már mondtam, és kétségkívül mondani is fogom még, a kis Tuppence-t nem kell félteni, köszöni szépen!

Azzal kurta biccentés kíséretében fürgén továbbindult. Némi gondolkodás után azonban letért a szállásához vezető útról, hogy bemenjen egy postahivatalba, ahol néhány percig eltöprengett egy távirati nyomtatványt szorongatva a kezében. A gondolat, hogy esetleg fölöslegesen adna ki öt shillinget, végül tettre ösztönözte, és úgy döntött, a helyzet megéri, hogy megkockáztasson kilenc pennyt.

Megvetően végigmérte a kormány által nagylelkűen a rendelkezésére bocsátott hitvány tollat és a sűrű, szirupszerű, fekete tintát, majd elővette Tommy ceruzáját (amelyet nem szolgáltatott vissza a fiatalembernek, miután megírta az apróhirdetésüket), és gyorsan papírra vetette a következőket: „Ne add fel a hirdetést; holnap mindent megmagyarázok.” Tommy klubjába címezte az üzenetet; abba a klubba, amelyből a fiú a következő hónapban kénytelen lesz kilépni, hacsak úgy nem hozza a szerencse, hogy mégis képes lesz kifizetni a tagsági díjat.

– Talán még időben megkapja – mormolta maga elé Tuppence. – Mindenesetre egy próbát megér.

Átnyújtotta a táviratot a pult fölött, majd fürgén elindult hazafelé, csupán egy pékségnél állva meg, hogy három pennyért friss zsömléket vegyen.

Később a szálló legfelső szintjén lévő, apró hálófülkében, zsömlét majszolva eltűnődött a jövőjén. Vajon miféle cég ez az Esthonia Üvegáru Társaság, és mégis mi szüksége lehet a cégnek a szolgálataira? Kellemesen beleborzongott az izgatottságba. A vidéki plébániára való visszatérés ötlete mindenesetre ismét háttérbe szorult – a holnap új lehetőségeket rejtett magában.

Jó időbe telt, mire sikerült elaludnia, és amikor végre álomba merült, azt álmodta, hogy Mr. Whittington nagy halom Esthonia-üvegáru elmosogatásával bízta meg, amelyek megmagyarázhatatlan módon igencsak hasonlítottak a kórházban használatos tányérokra!

Öt perccel járhatott tizenegy óra előtt, amikor másnap az Esthonia Üvegáru Társaság irodájának otthont adó háztömbhöz ért. Mivel úgy vélte, ha túl korán érkezne, azzal túlzottan mohónak tűnne, úgy döntött, még elsétál az utca végéig, és így is tett. Pontban tizenegykor aztán belevetette magát az épület rejtekeibe. Az Esthonia Üvegáru Társaság a legfelső emeleten kapott helyet; bár volt lift, Tuppence inkább a lépcsőt választotta, így kissé elfúló lélegzettel érkezett meg az „Esthonia Üvegáru Társaság” felirattal ellátott, csiszolt üvegajtó elé.

Bekopogott, majd az odabentről felcsendülő hangnak engedelmeskedve kinyitotta az ajtót, és belépett az apró és meglehetősen koszos irodába.

Érkeztére egy középkorú, hivatalnokkülsejű férfi kászálódott le az ablak melletti asztalnál álló, magas, támlátlan székről, és érdeklődve megindult Tuppence felé.

– Találkozóm van Mr. Whittingtonnal – mondta a lány.

– Erre szíveskedjék! – a férfi átvágott a helyiségen, bekopogott egy „Iroda” feliratú ajtón, majd benyitott, és félreállt, hogy beengedje Tuppence-t.

Mr. Whittington egy iratokkal megrakott, nagy asztal mögött ült. Tuppence-ben megerősödött az a vélemény, hogy valami nincs rendben a férfival.Mézesmázos modorának, eleganciájának és hamis tekintetének kombinációja a legkevésbé sem volt megnyerő.

A férfi felnézett, és biccentett:

– Tehát eljött… Jól van! Foglaljon helyet, kérem!

Tuppence – aki valahogy különösen aprónak és illedelmesnek tűnt ezen a délelőttön – leült a férfival szemközti székre. Szerényen, lesütött szemmel várakozott, amíg Mr. Whittington a papírjaival babrált. A férfi végül félretolta az iratokat, és az íróasztalra könyökölt.

– Akkor hát térjünk rá az üzletre, drága ifjú hölgyem! – mondta, és mosoly áradt szét széles arcán. – Munkát keres, igaz? Nos, én munkát kínálok önnek. Mit szólna száz font előleghez, és teljes költségtérítéshez? – Azzal hátradőlt a székében, és beakasztotta a hüvelykujját mellénye karkivágásába.

Tuppence gyanakodva méregette a férfit.

– És mégis miféle munkáról lenne szó? – érdeklődött.

– Csupán jelképesről… Egy kellemes kis utazásról, semmi többről.

– Hová?

– Párizsba – mosolyodott el ismét Mr. Whittington.

– Ó! – jegyezte meg Tuppence elgondolkodva, magában pedig így szólt: „Ha apa hallaná ezt, azonnal rohamot kapna! De ezt a Mr. Whittingtont valahogy nem tudom elképzelni csábítóként.”

– Úgy van – folytatta a férfi. – Hát mi lehetne ennél kellemesebb? Visszaforgatni az idő kerekét néhány évvel (alig néhánnyal, ebben bizonyos vagyok!), és beiratkozni a Párizsban oly nagy számban fellelhető pensionnats de jeunes filles-ek2 egyikébe…

– Egy pensionnat-ba? – szakította félbe Tuppence.

– Úgy bizony. Madame Colombier Avenue de Neuillyn álló intézményébe.

Tuppence jól ismerte ezt a nevet: egész Párizsban nem volt ennél elegánsabb, fiatal lányok számára fenntartott iskola. Régebben több amerikai barátnője is tanult ott. A lány még jobban összezavarodott.

– Azt szeretné, hogy iratkozzak be Madame Colombier-hoz? Mennyi időre?

– Az attól függ… Valószínűleg úgy három hónapra.

– És csak erről lenne szó? Nincsenek egyéb feltételei?

– De nincsenek ám! Természetesen mindvégig egy, a gyámságom alatt álló karaktert kell megszemélyesítenie, és nem léphet kapcsolatba a barátaival… És ahhoz is ragaszkodnom kell, hogy egyelőre tartsa teljes titokban a dolgot. Jut eszembe, ön angol, igaz?

– Igen.

– Mégis enyhe amerikai akcentussal beszél…

– A kórházban egy amerikai lány volt a legjobb barátnőm, gondolom, hogy tőle vettem át… De hamar el tudom hagyni.

– Épp ellenkezőleg, talán egyszerűbb lenne, ha amerikainak adná ki magát, mivel egy esetleges angliai élettörténetet nehezebb lenne hitelesen előadni. Igen, úgy vélem, egyértelműen jobb lenne így. Aztán pedig…

– Egy pillanat, Mr. Whittington! Úgy tűnik, máris készpénznek veszi, hogy elfogadom az ajánlatát.

Úgy tűnt, Whittingtont meglepték a lány szavai.

– Csak nem akarja elutasítani? Biztosíthatom, hogy Madame Colombier első osztályú és kifejezetten jó hírű intézetet vezet… A feltételeim pedig igencsak nagylelkűek.

– Ahogy mondja – felelt Tuppence. – Épp erről van szó: már-már túlzottan nagylelkűek a feltételei, Mr. Whittington. Egyszerűen nem értem, miért érnék meg ennyi pénzt önnek.

– Nem? – kérdezte Whittington halkan. – Nos, akkor elárulom. Kétségkívül felfogadhatnánk valaki mást is, jóval kevesebbért. Azért vagyok hajlandó ennyit fizetni, mert egy olyan ifjú hölgyre van szükségem, aki kellő intelligenciával és lélekjelenléttel rendelkezik ahhoz, hogy ne essen ki a szerepéből, és kellőképpen diszkrét ahhoz, hogy ne tegyen fel túl sok kérdést.

Tuppence enyhén elmosolyodott; úgy érezte, ezt a menetet Whittington nyerte.

– Van még valami – mondta. – Ön egyelőre említést sem tett Mr. Beresfordról. Neki mi lesz a szerepe?

– Mr. Beresfordnak…?

– A partneremnek – felelte Tuppence fennkölten. – Az ő társaságában látott engem tegnap.

– Ó, igen… De attól tartok, az ő szolgálataira nem lesz szükség.

– Akkor nincs üzlet! – állt fel a lány. – Vagy mindketten, vagy egyikünk sem… Sajnálom, de ez a helyzet. Viszontlátásra, Mr. Whittington!

– Várjon egy percet! Lássuk, nem juthatunk-e valamiféle megállapodásra. Kérem, foglaljon helyet, Miss… – a férfi itt kérdő szünetet tartott.

Tuppence-nek eszébe jutott a főesperes, és egy pillanatra belehasított a lelkiismeret-furdalás, így hát sietve megragadta az első eszébe ötlő nevet.

– Jane Finn – vágta rá gyorsan; aztán pedig tátott szájjal elhallgatott, látva, milyen hatást váltott ki e két rövid szócskával.

Whittington arcáról egy csapásra eltűnt minden szívélyesség. A férfi elvörösödött dühében, a homlokán kidagadtak az erek, és mintha valami hitetlenkedő rémület lett volna úrrá rajta.

– Szóval erre megy ki a játék, mi? – sziszegte előrehajolva.

Bár Tuppence-t végtelenül meglepte ez a fordulat, sikerült megőriznie a hidegvérét. A leghalványabb elképzelése sem volt arról, mire céloz Whittington, de alapvetően gyors észjárású lány volt, és elengedhetetlennek tartotta, hogy – ahogy ő fogalmazott – állja a sarat.

– Mindvégig csak játszott velem, mint macska az egérrel, igaz? – folytatta Whittington. – Végig tudta, mire akarom felbérelni, de kitartott a kis színjátéka mellett. Erről van szó, ugye? – A férfi lassanként kezdett lehiggadni. Figyelmesen végigmérte a lányt, miközben arca visszanyerte eredeti színét. – Kinek járt el a szája? Ritának?

Tuppence megrázta a fejét. Nem tudta, vajon meddig képes fenntartani az illúziót, de azt felismerte, fontos, hogy ne rángasson bele holmi ismeretlen, Rita nevű nőt.

– Nem – felelte az igazságnak megfelelően. – Ritának nincs tudomása rólam.

Mr. Whittington továbbra is majd’ átfúrta őt a tekintetével.

– Mennyit tud az egészről? – rivallt a lányra.

– Ó, épp csak egy keveset – felelte Tuppence, elégedetten látva, hogy Whittington nyugtalansága nem enyhül, hanem tovább fokozódik a válasza hatására. Ha azzal kérkedett volna, hogy rengeteget tud, valószínűleg kétségeket ébreszt a férfiban.

– Ahhoz mindenesetre eleget, hogy idejöjjön, és kibökje ezt a nevet – vicsorogta Whittington.

– Meglehet, hogy ez a valódi nevem – mutatott rá a lány.

– Mert roppant valószínű, hogy két személynek is ez legyen a neve, igaz? – vetette ellen Whittington.

– Vagy az is lehet, hogy csak véletlenül jutott eszembe ez a név – folytatta Tuppence, akit megrészegített, hogy ilyen sikeresnek bizonyult az őszintesége.

Mr. Whittington ököllel az asztalra csapott.

– Elég a játszadozásból! Árulja el, mennyit tud, és mennyi pénzt akar!

Az utolsó négy szó igencsak felkeltette Tuppence figyelmét, különösen szegényes reggelije és előző esti, néhány zsömléből álló vacsorája után. Kihúzta magát ültében, és olyan mosolyt vetett Whittingtonra, mintha tökéletesen uralná a helyzetet.

– Hát hogyne, kedves Mr. Whittington! Terítsük csak ki a lapjainkat – mondta. – És könyörögve kérem, ne legyen ilyen dühös! Hallhatta, amint tegnap arra vállalkoztam, hogy az eszemből fogok megélni, és úgy vélem, mostanra bebizonyítottam, hogy akad némi sütnivalóm! Nem tagadom, hogy tudok erről a bizonyos névről, de meglehet, hogy a tudásom nem terjed tovább.

– Valóban… és az is lehet, hogy sokkal többről van tudomása – vicsorogta Whittington.

– Ön következetesen tévesen ítél meg engem – sóhajtott fel Tuppence.

– Mint mondtam, elég a játszadozásból: térjen a tárgyra! – követelte Whittington dühösen. – Ne adja itt nekem az ártatlant! Maga jóval többet tud annál, mint amennyit hajlandó bevallani.

Tuppene néhány másodpercig csak hallgatott, csodálattal adózva saját leleményességének, majd halkan így szólt:

– Nem szeretném meghazudtolni önt, Mr. Whittington.

– Akkor hát elérkeztünk a szokásos kérdéshez: mennyi?

Tuppence komoly dilemma előtt állt. Mindeddig sikerült a bolondját járatnia Whittingtonnal, de ha nyilvánvalóan képtelen összeggel áll elő, azzal felkeltheti a férfi gyanakvását. Új ötlet futott át az agyán.

– Mit szólna némi előleghez? Később aztán még visszatérünk a kérdésre.

Whittington rosszindulatú pillantást vetett rá.

– Szóval zsarolás, mi?

– Ó, dehogy! Mondjuk… előleg a majdani szolgálataimért.

Whittington csak felmordult válaszul.

– Tudja, azért nem vagyok annyira oda a pénzért! – magyarázta Tuppence bájosan.

– Ez aztán tényleg mindennek a teteje – morogta Whittington egyfajta önkéntelen csodálattal a hangjában. – Szépen bepalizott engem: holmi jámbor kislánynak néztem, és azt hittem, épphogy csak elég esze van ahhoz, hogy hasznát vegyem.

– Az élet tele van meglepetésekkel – mutatott rá a tanulságra Tuppence.

– Mindenesetre valakinek eljárt a szája – folytatta Whittington. – Azt mondja, nem Rita volt az, akkor talán… Igen, jöjjön csak be! – szakította félbe a mondandóját az ajtón felhangzó diszkrét kopogás hallatán.

A korábban, az előszobában látott hivatalnok lépett be az irodába, és egy darab papírt helyezett gazdája könyöke mellé.

– Telefonüzenete érkezett, uram – jegyezte meg.

Whittington felkapta a papírt, és elolvasta az üzenetet, majd összeráncolta a homlokát.

– Jól van, Brown… Elmehet.

A férfi kiment, és becsukta maga mögött az ajtót, Whittington pedig ismét Tuppence-hez fordult.

– Keressen fel holnap ugyanebben az időpontban. Most dolgom van… Tessék, kezdetnek itt van ötven font.

Azzal gyorsan leszámolt néhány bankjegyet, Tuppence felé csúsztatta őket az asztalon, majd felállt, szemmel láthatóan alig várva, hogy a lány végre távozzon.

Tuppence igazi üzletember módjára megszámolta a pénzt, betette a bankjegyeket a táskájába, és felállt.

– Szép napot, Mr. Whittington! – mondta udvariasan. – Vagy inkább au revoir3 !

– Ahogy mondja: au revoir! – Whittington ismét szinte szívélyesnek tűnt, és ez a hirtelen változás rossz előérzetet keltett Tuppence-ben. – Au revoir, okos és elbűvölő fiatal hölgyem!

Tuppence könnyedén lesietett a lépcsőn, és közben vad lelkesedés lett úrrá rajta. A közelben lévő órára pillantva látta, hogy öt perc múlva dél lesz.

– Nosza, lepjük meg Tommyt! – mormolta maga elé, és leintett egy taxit.

A kocsi hamarosan fékezett a földalatti megállójánál. Tommy, aki a bejáratban várakozott, elkerekedett szemmel, sietve elindult az autó felé, hogy kisegítse Tuppence-t. A lány kedvesen rámosolygott, és kissé affektálva így szólt:

– Kifizetnéd a fuvart, vén csataló? Nálam nincs ötfontosnál kisebb címlet!

Harmadik fejezet Kedvezőtlen fordulat

A pillanat azonban nem bizonyult olyan diadalmasnak, amilyennek lennie kellett volna. Először is Tommy anyagi forrásai némiképp korlátozottak voltak. A végén azért csak kifizetésre került a fuvardíj, miután az ifjú hölgy előkotort a zsebéből egy pórias kétpennyst, és sikerült rávenniük az aprópénzek szedett-vetett gyűjteményét továbbra is a markában szorongató sofőrt, hogy hajtson tovább. A férfi így is tett, miután nyersen még megérdeklődte, mégis hogy gondolta ezt a fiatalember.

– Szerintem túl sokat fizettél neki, Tommy – jegyezte meg Tuppence ártatlanul. – Úgy vélem, vissza akar adni valamennyit.

Valószínűleg ez a megjegyzés bírta rá végül a sofőrt arra, hogy továbbálljon.

– Mégis mi a… mi az ördögnek kellett taxival jönnöd? – kérdezte Mr. Beresford, amikor végre szabadjára engedhette az érzelmeit.

– Attól tartottam, hogy elkések, és megváratlak – felelte Tuppence szelíden.

– Féltél. Hogy elkésel…! Istenem, én feladom – mondta Mr. Beresford.

– És komolyan mondtam, hogy nincs nálam ötfontosnál kisebb címlet – nyitotta nagyra a szemét a lány.

– Igen, pompásan adtad elő a dolgot, öreg cimbora, de hiába: a sofőr egy percig sem hitte el, amit mondtál.

– Nem, tényleg nem hitte el – tűnődött Tuppence. – Ez a különös abban, ha igazat mond az ember: senki nem hisz neki. Erre ma délelőtt jöttem rá. Na, menjünk, ebédeljünk valamit! Mit szólnál a Savoyhoz?

– Mit szólnál inkább a Ritzhez? – vigyorodott el Tommy.

– Jobban belegondolva, inkább a Piccadillyhez lenne kedvem. Közelebb van, nem kell megint taxiznunk… Menjünk!

– Ez valami újfajta humor? Vagy tényleg elment az eszed? – tudakolta a fiatalember.

– Ez utóbbi feltételezésed a helyes: pénzhez jutottam, és ez túl sok volt nekem! És a mentális problémák e válfajának kezelésére egy kiváló orvos korlátlan mennyiségű hors d’oeuvre4 , amerikai módra készített homár, Newberg-módra készült csirke és pêche Melba fogyasztását javasolja. Úgyhogy gyerünk enni!

– Most komolyan… mi jött rád, Tuppence?

– Ó, te hitetlen…! – nyitotta ki heves mozdulattal a lány a táskáját.– Nézd! Ezt és ezt és ezt!

– Ne lengesd így azokat az egyfontosokat!

– Ezek nem egyfontosak: ezek ötször jobbak, ez itt, ez pedig tízszer!

Tommy felnyögött.

– Biztos ittam, anélkül hogy észrevettem volna! Álmodom, Tuppence, vagy valóban azt látom, hogy valaki nagy mennyiségű ötfontost lobogtat a levegőben, igencsak veszélyes módon?

– Úgy ám, jó uram! Na most már mehetünk ebédelni?

– Bárhová veled tartok! De mondd, mit tettél? Bankot raboltál?

– Mindent a maga idejében! Milyen szörnyű egy hely ez a Piccadilly Circus… Vigyázz, jön egy hatalmas busz! Rettenetes lenne, ha elütné valami az ötfontosokat!

– Mit szólsz a grillbárhoz? – kérdezte Tommy, miután biztonságban átértek az úttest túloldalára.

– De hát az éttermük drágább – tétovázott Tuppence.

– Na, az már bűnösen szemérmetlen pazarlás lenne. Gyere csak!

– Biztos vagy benne, hogy ott is megkaphatok mindent, amit szeretnék?

– Azt a különösen egészségtelen menüt, amit az előbb felvázoltál? Naná, hogy meg! Legalábbis annyit, amennyi még jót tesz belőle.

– Most pedig mesélj! – mondta Tommy később, amikor már ott ültek az asztalnál a Tuppence álmait jelentő hors d’oeuvre-ök karéjában, mivel képtelen volt tovább visszafogni a benne felgyülemlett kíváncsiságot.

Miss Cowley pedig mindent elmesélt.

– És az a legfurcsább az egészben – ért a történet végére –, hogy ezt a Jane Finn nevet tényleg ott helyben találtam ki! Szegény apám miatt nem akartam elárulni a saját nevemet… tudod, ha esetleg valami sötét ügyletbe keverednék.

– Hát, lehet, hogy pontosan ez történt – mondta Tommy lassan –, de ezt a nevet nem te találtad ki.

– Micsoda…?

– De nem ám: tőlem hallottad. Tegnap említettem, hogy véletlenül meghallottam, ahogy két fickó egy Jane Finn nevű nőről beszélget. Nem emlékszel? Ezért ugrott be neked a név a kellő pillanatban.

– Tényleg, már emlékszem! Igazán különös… – Tuppence hangja elenyészett, majd a lány váratlanul megélénkült. – Tommy!

– Igen…?

– Hogy nézett ki az a két ember, akik mellett elmentél tegnap?

A fiú összeráncolt homlokkal igyekezett visszaemlékezni az illetőkre.

– Az egyikük nagydarab, kövér fickó volt, borotvált arccal… azt hiszem. Sötét hajú…

– Ez ő! – sikkantotta Tuppence. – Ez Whittington! És a másik?

– Nem emlékszem… őt nem igazán figyeltem meg. Leginkább csak ez a különös név keltette fel a figyelmemet.

– És még azt mondják, nincsenek véletlen egybeesések! – vetette rá magát Tuppence boldogan a pêche Melbára.

Tommy azonban elkomorodott.

– De mondd csak, Tuppence, öreg cimbora… hova vezet ez az egész?

– Még több pénzhez! – felelte bajtársa.

– Azt tudom… más sem jár a fejedben. Úgy értem, mi a következő lépés? Hogyan akarod folytatni a játékot?

– Ó! – tette le a kanalát a lány. – Igazad van, Tommy, ez tényleg fogas kérdés.

– Tudod, nem blöffölhetsz a végtelenségig: előbb-utóbb lebuksz valamivel. Ráadásul abban sem vagyok biztos, hogy nem perelhet be téged… tudod, zsarolásért.

– Ugyan már! A zsarolás az, ha azt állítod, hogy ha nem kapsz pénzt, elmondasz mindent, amit tudsz. Én viszont semmit nem mondhatok el, mert valójában semmit sem tudok.

– Hm… – jegyezte meg Tommy kételkedve. – Mindenesetre a kérdés az, most vajon mit fogunk tenni. Ma délelőtt Whittington igyekezett mihamarabb megszabadulni tőled, de legközelebb már többre lesz kíváncsi, mielőtt megválna még némi pénztől. Tudni akarja majd, mennyit tudsz, honnan származnak az információid, és lesz még egy csomó kérdése, amire nem fogsz tudni válaszolni. Akkor mihez kezdesz?

Tuppence komoran összevonta a szemöldökét.

– Gondolkodnunk kell… rendelj egy kis török kávét, Tommy! Az jó hatással van az agyműködésre. Ó, hogy én hogy teleettem magam…!

– Mint egy malac. Ami azt illeti, én is, de azzal áltatom magamat, hogy józanabbul válogattam össze az ételeket, mint te. Két kávét legyen szíves! – mondta már a pincérnek. – Az egyiket törökösen, a másikat franciásan kérjük.

Tuppence mélyen eltűnődve kortyolgatta a kávéját, és letorkolta Tommyt, amikor a fiú megszólította:

– Maradj csöndben, gondolkodom!

– Éljen a memóriafejlesztés! – jegyezte meg Tommy, majd ismét hallgatásba merült.

– Megvan! – szólt Tuppence végül. – Van egy tervem: nyilvánvaló, hogy többet kell megtudnunk az ügyről.

Tommy erre tapsolni kezdett.

– Ne gúnyolódj! – szólt rá a lány. – Csakis Whittington révén tudhatunk meg bármit, tehát ki kell derítenünk, hol lakik, mivel foglalkozik… alaposan le kell nyomoznunk őt! Na mármost, én nem tehetem meg ezt, mivel engem ismer, téged viszont csak egy-két percig látott a Lyons’-ban, és nem valószínű, hogy felismerne. Végül is egyik fiatalember olyan, akár a másik…

– Kikérem magamnak ezt a megjegyzést! – tiltakozott Tommy. – Biztos vagyok benne, hogy kellemes vonásaimnak és előkelő megjelenésemnek köszönhetően bármilyen tömegből kirívok.

– A tervem a következő – folytatta Tuppence zavartalanul –: holnap egyedül fogom felkeresni Whittingtont, és ugyanúgy átverem, ahogy ma tettem. Nem baj, ha nem kapok most rögtön pénzt, ötven fonttal elleszünk pár napig.

– Sőt, akár tovább is!

– Te közben odakint, az utcán fogsz várakozni; de amikor kijövök, nem szólok majd hozzád, mert lehet, hogy Whittington figyelni fog. Viszont megállok valahol a közelben, és amikor aztán kilép az épületből, leejtem a zsebkendőmet, vagy valami ilyesmi, te pedig már indulhatsz is!

– Hová?

– Hát hogy kövesd őt, te buta! Na, mi a véleményed a tervről?

– Leginkább regényekben olvasni ilyesmit… Azt hiszem, a való életben elég ostobán festenék, ha órákon át csak tétlenül álldogálnék az utcán. Az emberek nyilván elgondolkodnának azon, mégis, mire készülök.

– A belvárosban nem, ott mindenki folyton rohan valahová. Valószínűleg észre sem fognak venni téged.

– Ez már a második ilyen megjegyzésed, de semmi gond, megbocsátok neked. Végül is jó mókának ígérkezik a dolog… Mi dolgod ma délután?

– Hát… – tűnődött el Tuppence. – Kalapok jártak a fejemben… vagy esetleg selyemharisnyák! Vagy talán…

– Lassan a testtel! – szólt rá Tommy. – Ötven font nem tart örökké! Mindenesetre beülhetünk valahova vacsorázni, aztán pedig elmehetünk színházba!

– Úgy legyen!

A délután kellemesen telt, az este még kellemesebben, és a nap végére két ötfontos végleg az enyészeté lett.

Másnap aztán a megbeszélteknek megfelelően találkoztak, és együtt indultak el a belváros irányába. Az Esthonia Üvegárunak otthont adó épülethez érve Tommy megállt az utca túloldalán, Tuppence pedig bevette magát a házba.

A fiú lassan elsétált az utca végéig, majd visszafordult. Alig ért ismét az épület elé, amikor Tuppence vágott át az úttesten.

– Tommy!

– Na, mi újság?

– Zárva van! És hiába kopogtattam…

– Különös.

– Ugye? Gyere, menjünk fel együtt, próbáljuk meg újra!

Tommy a lány nyomába szegődött. Amikor a harmadik emeletre értek, egy fiatal hivatalnok lépett ki az egyik irodából, és néhány másodpercnyi habozás után Tuppence-hez fordult:

– Az Esthonia Üvegárut keresik?

– Igen.

– Bezárt. Tegnap délután. Azt mondják, felszámolták a céget… nem mintha én bármit is hallottam volna a dologról. Mindenesetre az iroda ismét kiadó.

– Kösz… köszönöm – habogta Tuppence. – Gondolom, nem tudja Mr. Whittington címét…

– Attól tartok, nem. Meglehetősen sietve távoztak.

– Nagyon köszönöm – mondta Tommy. – Gyere, Tuppence, menjünk!

Leereszkedtek a lépcsőn, és az utcára érve üres tekintettel meredtek egymásra.

– Hát akkor ennyi volt – jegyezte meg végül Tommy.

– Erre nem számítottam – jajongott Tuppence.

– Fel a fejjel, öreg cimbora! Itt már nincs mit tenni.

– Tényleg nincs? – szegte fel apró állát dacosan a lány. – Azt hiszed, itt a vége? Hát akkor tévedsz: épp hogy csak most kezdődik!

– Mi kezdődik?

– A kalandunk! Hát nem érted, Tommy? Ha annyira megijedtek, hogy így elmenekültek, az azt jelenti, hogy ez a Jane Finn-ügy igencsak komoly dolog! Mi pedig a végére fogunk járni. Mindent kinyomozunk! Valódi nyomozók leszünk!

– Rendben, de nincs ki után nyomoznunk.

– Tényleg nincs. Ezért kell elölről kezdenünk az egészet. Add ide a ceruzádat! Köszönöm. Várj egy kicsit, ne szakíts félbe… Tessék! – Tuppence visszaadta a fiatalembernek az írószerszámot, és elégedett pillantást vetett a kezében tartott papírdarabra.

– Ez meg micsoda? – tudakolta Tommy.

– Egy apróhirdetés.

– Csak nem akarod mégis feladni a hirdetésünket?

– Nem, ez egy másik apróhirdetés.

Tuppence átnyújtotta a papírlapot a fiatalembernek, aki hangosan felolvasta a rajta álló szavakat:

– „Információt keresünk Jane Finn-nel kapcsolatban. Feladó: I. K.”

Jegyzetek

1 A „two pence” kifejezés kiejtés szerint leírt alakja – két penny, kétpennys érme.

2 Fiatal lányok bennlakásos iskolája (francia)

3 A viszontlátásra! (francia)

4 Előétel (francia)

Tartalom

Előhang

Első fejezet
Az Ifjú Kalandorok Rt.

Második fejezet
Mr. Whittington ajánlata

Harmadik fejezet
Kedvezőtlen fordulat

Negyedik fejezet
De ki az a Jane Finn?

Ötödik fejezet
Mr. Julius P. Hersheimmer

Hatodik fejezet
A haditerv

Hetedik fejezet
Ház a Sohóban

Nyolcadik fejezet
Tommy kalandjai

Kilencedik fejezet
Tuppence alkalmazásba szegődik

Tizedik fejezet
Feltűnik Sir James Peel Edgerton

Tizenegyedik fejezet
Julius története

Tizenkettedik fejezet
Baráti segítség

Tizenharmadik fejezet
A virrasztás

Tizennegyedik fejezet
Konzultáció

Tizenötödik fejezet
Tuppence váratlan ajánlatot kap

Tizenhatodik fejezet
Tommy további kalandjai

Tizenhetedik fejezet
Annette

Tizennyolcadik fejezet
A távirat

Tizenkilencedik fejezet
Jane Finn

Huszadik fejezet
Túl késő

Huszonegyedik fejezet
Tommy új felfedezésre jut

Huszonkettedik fejezet
A Downing Streeten

Huszonharmadik fejezet
Versenyfutás az idővel

Huszonnegyedik fejezet
Julius akcióba lép

Huszonötödik fejezet
Jane története

Huszonhatodik fejezet
Mr. Brown

Huszonhetedik fejezet
Vacsora a Savoyban

Huszonnyolcadik fejezet
Végezetül

Jegyzetek

Nyaraló gyilkosok

Temetni veszélyes

Hercules munkái

Az ABC-gyilkosságok

Az Ackroyd-gyilkosság

Halál a Níluson

Gyilkosság az Orient expresszen

Bűbájos gyilkosok

Macska a galambok között

A titokzatos Kék Vonat

Találkozás a halállal

A karácsonyi puding

A kutya se látta

Öt kismalac

Gyilkosság Mezopotámiában

A titokzatos stylesi eset

Lord Edgware meghal

Az Álmok Háza

Zátonyok közt

Ház a sziklán

A Nagy Négyes

Mrs. McGinty meghalt

Cipruskoporsó

Halloween és a halál

Függöny

Gyilkosság a diákszállóban

Gyilkosság a golfpályán

Halál a felhők között

Hétvégi gyilkosság

Nyílt kártyákkal

Tragédia három felvonásban

A titokzatos ellenfél

Cinkostársak

N vagy M

Balhüvelykem bizsereg

Gyilkosság a paplakban

A kristálytükör meghasadt

Szunnyadó gyilkosság

A Bertram Szálló

Egy marék rozs

Paddington 16:50

Rejtély az Antillákon

Holttest a könyvtárszobában

Gyilkosság meghirdetve

Nem zörög a haraszt

Nemezis

Nem csalás, nem ámítás

A barna ruhás férfi

Mert többen nincsenek

Miért nem szóltak Evansnak?

Parker Pyne esetei

Pókháló

Örök éj

A vád tanúja

Az alibi

A ferde ház

És eljő a halál

A sittafordi rejtély

Eljöttek Bagdadba

Gyöngyöző cián

Chimneys titka

A Hét Számlap rejtélye

Gyilkolni könnyű

Éjféltájt

helikon.libricsoport.hu

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Jost – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Roboto – Apache License 2.0
Vollkorn – SIL Open Font License