A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

E. O. Chirovici: Bad Blood

Serpent’s Tail, an imprint of Profile Books Ltd, London, 2018

Fordította: Komló Zoltán

Könyvterv: Malum Stúdió Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © RightsFactory SRL, 2018

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-761-0

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Sosem valódi, de mindig igaz
ANTONIN ARTAUD

Nincs jelen, se jövő – csak a múlt van, amely újra és újra megtörténik – most.
EUGENE O’NEILL: Boldogtalan hold

PROLÓGUS

Franciaország, Párizs, 1976 októbere

A párizsi Charles de Gaulle repülőtér egyes termináljának formája polipra emlékeztetett: a központi korpuszból folyosók és melléképületek alkotta megszámlálhatatlan kar nyúlt ki, a kiszolgálóegységeket más kényelmi szolgáltatásokkal összekapcsolva. Futurisztikus, zsúfolt és zajos volt, és az irdatlan előcsarnokba megérkező fiatalember szinte leküzdhetetlen vágyat érzett, hogy sarkon forduljon, és eltűnjön onnan.

Előző este vásárolta meg a jegyét, egy ügynökségnél a Rue de Rome közelében. Még négy órája volt a felszállásig, így aztán rengeteg időt lesz kénytelen eltölteni ezen a helyen, ahol percről percre ritkábbá vált a levegő.

Fogta a poggyászát, és felment az emeletre, hogy keressen valami helyet, ahol leülhet. A biztonsági ellenőrzést június óta megszigorították, amikor is terroristák Ugandába térítették el az Air France egyik járatát, 248 utassal a fedélzetén. Mindenütt járőrök cirkáltak, az ügynökök felszerelése úgy festett, mintha valami posztapokaliptikus filmből léptek volna elő. Megpróbálta nem elkövetni azt a hibát, hogy megbámulja őket, amivel csak felhívná magára a figyelmüket.

A csarnok végében lévő kávézóban talált egy szabad asztalt, rendelt egy dupla presszókávét, és a széke alá tette a csomagját. Az ablakon át látta, hogy komor esőfelhők húznak át a sötétedésnek indult égen, repülőgépek sorakoznak fel a hangárok előtt, és karbantartó személyzettel meg utasokkal teli buszok nyüzsögnek körülöttük. Valahol a közelben egy kis tranzisztoros rádióból Robert Flack „Killing Me Softly”-ja szólt halkan – a sors iróniájaként.

Eltökélte, hogy nem gondol a két nappal azelőtt éjjel történtekre, addig legalábbis nem, amíg vissza nem tér az Államokba. Most azt kellett tennie, hogy kiüríti gondolatoktól hemzsegő elméjét, ahogy az ember valami potenciálisan veszélyes tárgyat is kivenne a poggyászából, nehogy megtalálják. Lehetséges volt, hogy a szülei esetleg már meg is szólaltatták a vészcsengőt, és a hatóságok talán máris készenlétben állnak. Ez esetben ő lenne az első számú gyanúsítottak egyike, és a rendőrség prioritásként kezelné, hogy megakadályozza az országból való eltávozását. Muszáj innen kijutnia, hogy az otthon biztonságába érjen – milyen becses csengésű szó, gondolta magában, otthon –, és hogy lássa, mennyire válik be a terv, amelyet mozgásba hozott.

Nem csupán a jogi problémáról volt szó. A gondolat, hogy soha többé nem látja őt, halálra gyötörte. Valahányszor felmerült benne ez a kilátás, úgy érezte, mintha gyomorszájon vágták volna. Mindig is félt a visszafordíthatatlantól, az olyan tettektől, amelyeket már sohasem lehet helyrehozni, mindegy, hogy ő vagy valaki más a felelős értük.

Hatéves korában egy aranyhalat kapott ajándékba, egy fél futball-labda alakú tálban. Úgy egy hónap elteltével pár napig elfelejtette megetetni, vagy kicserélni a vizét, vagy mindkettőt, és a hal megdöglött. Egy reggel mozdulatlanul lebegve talált rá, olyan volt, mint valami kis csillogó ékszer. Az anyukája azt mondta, hogy az a fajta aranyhal talán túlérzékeny, és hogy egyébként sem maradt volna életben, de ő nem hitt neki. Tudta, hogy ő tehet róla, még ha senki sem szidta is meg érte. És bármennyire is sajnálta, már semmit sem tehetett.

Éppen beleszürcsölt a kávéjába, amikor egy magas, izzadt férfi azt kérdezte tőle, hogy leülhet-e az asztalhoz. Ő erre összerezzent, és kilöttyintette az italát, de bólintott, jelezvén, hogy a másik szék szabad. A férfi kapucsínót rendelt két croissant-nal, és nagy mohón rögtön neki is látott, amint a pincérnő kihozta.

– Most járok először ezen az új repülőtéren – vallotta be a férfi. Lesöpörte az asztalról a morzsát, és széles mozdulatot tett a kezével. – Szerintem jó munkát végeztek, nem gondolja?

Furcsa akcentussal beszélt franciául, az r-reket ropogtatva, a mássalhangzókat elnyelve. A fiatalember helyeslően motyogott valamit. Egy szalvétával megtörölte a száját, és azon nyomban ráébredt, hogy ez a szájtörlés az utóbbi néhány napban valamiféle kényszeres gesztussá vált nála, mintha foltoktól igyekezne megszabadulni, amelyeket rajta hagyott a…

– Vér – mondta a férfi.

– Micsoda? – bökte ki a másikra meredve.

– Szerintem egy kis vérfolt van a zakóján – magyarázkodott a férfi. – Megismerem. Orvos vagyok.

A fiatalember megpróbálta megtalálni azt a helyet, amelyről a fickó beszélt, de nem sikerült – valahol a válla környékén volt, le kellett volna vennie a zakóját, hogy lássa.

– Lehet, hogy megvágtam magam borotválkozás közben – mondta. Egyszeriben úgy érezte, kiszárad a torka, a hátán pedig csordogálni kezdett a verejték.

– Fura. Az arcán vágásnak semmi nyoma nem látszik. Maga angol?

– Nem, amerikai. Jobb lesz, ha indulok. Nagyszerű, hogy így összefutottunk, vigyázzon magára.

A fickó meglepetten nézett rá, és valamit motyogott válaszul, de ő már föl is állt, és elslisszolt a kirakatokat nézegető emberek csoportjai között.

A csarnok túlsó végében voltak a mosdók, ott besétált az egyik fülkébe, és beriglizte az ajtót. A levegőillatosító erős szagától a hányinger kerülgette, alig bírta bent tartani a presszókávét, amely megindult fölfelé a torkán. A zsebéből elővette az útlevelét, kinyitotta, és a fényképet nézve megpróbálta leírni a saját arcát. Jól van, mondta magában, minden rendben. Mindössze annyi a teendője, hogy még egy-két óráig kitart, aztán lelép innen. Soha senki nem fog rájönni.

Kijött a fülkéből, szemügyre vette a tükörképét, és leöblítette a kezét. Meglátta a vérfoltot, amelyet az a férfi ott az asztalnál észrevett – akkora volt, mint egy tízcentes. Levette a zakóját, szappanos vízzel benedvesített egy papírtörlőt, és dörzsölni kezdte. A papír lassan fakó, piszkos rózsaszínbe váltott.

Két órával később odalépett a pulthoz, feladta a poggyászát, majd felkapaszkodott a negyedik szintre, és határozottan elindult az útlevél-ellenőrzéshez. Ahogy ott várt a sorára, a zsebéből elővett egy papír zsebkendőt, és megtörölte vele az száját. Még mindig érezte az égető érzést, amikor a vámtisztviselőhöz ért, és az üvegtáblán lévő nyíláson át beadta neki az útlevelét.

EGY

New York állam, New York, tizenegy hónappal ezelőtt

– Jó estét kívánok, hölgyeim és uraim! A nevem James Cobb, és mint azt néhányan talán már tudják, kutatásaim során az utóbbi pár évben az úgynevezett módosult tudatállapotokra… elsősorban a hipnózisra koncentráltam. A lehetőség, hogy ma este itt mind együtt lehetünk, a J. L. Bridgewater Alapítvány nagyvonalú meghívásának köszönhető, amit ezúton is szeretnék ismételten megköszönni.

Nem a legutóbbi könyvemről fogok beszélni, amely ugyanezzel a témával foglalkozik, és amelyet, remélem, érdekes olvasmánynak fognak találni, hanem azokról az ösvényekről, amelyeket követve a végkövetkeztetéseimig eljutottam.

Ül a hallgatóság soraiban rendőrnyomozó, törvényszéki orvos szakértő vagy ügyész? Látok egy pár magasba emelt kezet. Biztosra veszem, hogy bármelyikük szíves-örömest lemondott volna a látástól vakulásig tartó adatgyűjtésről, az eljárások százairól, a hosszú órákig tartó kihallgatásokról és a labormunkáról, egyetlen hipnózisos kezelésért cserébe, melynek során a gyanúsítottnak, miután transzba esett, elég feltenni egyetlen kérdést: maga tette?

Csakhogy a dolgok nem így működnek. Valójában nincs semmiféle garanciánk arra nézvést, hogy miután egy személy a hipnózis állapotába kerül, a színtiszta igazat, és csakis az igazat fogja nekünk elmondani, és hogy legalább a kommunikációs folyamat két alapvető aspektusát valóban teljességgel kiiktattuk… a színlelést és a fantáziálást.

Ugyanezen okoknál fogva a hazugságvizsgálót… amelyet a nyomozók kezdetben csodatévőként üdvözöltek… a törvényszéken csupán közvetett bizonyítékként fogadják el, bizonyos esetekben, míg másokban egyáltalán nem alkalmazható.

A nyolcvanas években voltak olyan pszichiáterek, akik gyermekek ellen elkövetett úgynevezett sátánista rituális bántalmazási esetek leleplezésével keltettek zűrzavart, olyan bántalmazásokéval, amelyeknek az időközben felnőttkorba lépett állítólagos áldozatokon végrehajtott hipnózis alkalmazása révén kellett kiderülniük. Ma már tudjuk, hogy akkoriban rengeteg ember életét tették tönkre azoknak az agyszüleményeknek az alapján, amelyeket az érintettek úgynevezett objektív felülvizsgálóik általi manipulációja eredményezett. Transzban az alanyok nem valóságos emlékeket elevenítettek föl, hanem oly módon reagáltak, hogy azzal a hipnotizőr kedvére tegyenek.

Az én kutatásaim másfelől azt igazolták, hogy amint az alany hipnózisba kerül, az akaratereje drasztikusan meggyengül, és szabad akarata csaknem teljességgel megszűnik. Ezért van az, hogy egy transzban lévő személy a hipnotizőr kérésére olyasmit is képes megtenni, amit normális esetben megtagadna.

És most hadd szemléltessen mindezt egy egyszerű példával. Két kérdésre kell majd válaszolniuk, egymás után, amilyen gyorsan csak tudnak. Felkészültek? Nos, képzeljék el, hogy egy tévészolgáltató cég munkatársai, akiknek az a dolga, hogy egy-egy adott házba bevezessék az adás vételéhez szükséges… Úgy van, kábelt. Ki ölte meg Káint?

Önök azt válaszolták, hogy Ábel, pedig biztosra veszem, hogy önök is ugyanolyan jól tudják, mint én, hogy ez a Bibliában fordítva van: Káin ölte meg Ábelt, majd Édentől keletre, Nód földjére menekült. Vajon miért adtak rossz választ? A magyarázat nem is olyan egyszerű, mint azt első pillantásra esetleg szívesen hinnék.

Na, persze, a kábel és az Ábel közötti szóasszociáció kézenfekvő. De miért volt olyan lehengerlő hatással önökre, hogy eltérítse önöket attól a választól, amelyről pedig tudták, hogy helyes? Figyelembe kell vennünk azt a tényt, hogy a kérdést én tettem föl, innen a pódiumról, akit önök, minden teketória nélkül, felsőbbrendű tudással ruháztak fel. Egy ilyen szituációban megjelenik a felelősség átruházása, ami fegyveres konfliktusok esetében különösen szembeszökő, amikor is nagy embertömegek követik vezéreiket, tekintet nélkül arra, hogy a parancsaik netán jelentős részük számára a halált jelentik. Az idefönt lévő személyt a közönség automatikusan nála magasabb rendű képességekkel ruházza fel, és ilyen körülmények között megnő a szuggerálhatóság mértéke.

Vagy képzeljék el, hogy az amazóniai esőerdőben vannak, és valaki egy menedékhelyhez vezeti önöket. A felelősségnek a túravezetőre való átruházása szinte abszolút, mert ellenséges és potenciálisan veszélyes környezetben mozognak, tehát az életüket közvetlen veszély fenyegeti.

Azért hoztam föl önöknek ezeket a példákat, hogy bemutassam, hogyan működnek a dolgok hipnózis közben. A felelősség, amelyet az alany a vizsgálatot végzőre átruház, a módosult tudatállapotok esetében jóval nagyobb, mint az úgynevezett normális állapotokban. A mentális birodalom, amelyen az alanyt végigvezetik, tökéletesen idegen a számára, ám ugyanez az alany azt feltételezi, hogy a vizsgálatot végző lényegesen jobban átlátja ezt a mentális teret. És köztünk szólva, ez gyakran nem is több ennél… egy feltételezés.

Aztán ott van az általunk nagy általánosságban valóságnak nevezett valami relativitásának a kérdése. „Tudjuk”, hogy egy dolog, egy tárgy, egy személy valóságos, mert az érzékszerveink révén információkat gyűjtünk róla, amelyekből, miután agyunk feldolgozta őket, ezt a következtetést vonjuk le. Igen, a nézőtér, ahol most önök ülnek, létezik, az illető, aki önökhöz beszél, és a PowerPoint kivetítő szintén létezik. Mindezek valóságosak, nem igaz? Ezt onnan tudjuk, hogy látjuk őket, halljuk őket és érzékeljük őket. Következésképpen tudjuk, hogy amit tapasztalunk, az „valóságos”. Csakhogy egy nagy hatású szer, például LSD hatása alatt álló alany egy gyökeresen másfajta „valóságról” tud, mást lát és érzékel, ami számára pontosan ugyanolyan meggyőző, mint most ez az előadóterem a mi számunkra. Agyunk bonyolult kémiájának mindössze egy icipici megváltoztatásával járó beavatkozásra van szükség ahhoz, hogy boldognak érezzük magunkat vagy depresszióba zuhanjunk, hogy halálosan nyugodtak vagy rendkívül erőszakosak, egykedvűek vagy izgatottak, fantáziadúsak vagy unalmasak legyünk, függetlenül a körülöttünk lévő „objektív” valóságtól, és függetlenül a múltunktól meg a felgyülemlett tudástól/információktól, amelyek látszólag szilárd meggyőződéseinket, hiedelmeinket és magatartásformáinkat kialakították.

Mindezek következtében föltettem magamnak a kérdést, hogy vajon miféle valóságot ír le egy hipnózisban lévő alany, annak az egyedülálló és megismételhetetlen konkrét pillanatnak a valóságát, az úgynevezett „objektív” valóságot? A vizsgálatot végző által szuggerált „szubjektív” valóságot? Egy egész élet során felgyülemlett meggyőződések és hiedelmek által összetartott valóságot, azt a valóságot, amelyet akár transzcendensnek is nevezhetnénk, és amely nem a szokásos kognitív folyamatok eredménye? Az alany vajon arról kommunikál, amiben hisz, amit lát, vagy csupán arról, amiről ösztönösen érzi, hogy mentális vezetője, a terapeuta szeretné, hogy kommunikáljon.

Most pedig térjünk rá összejövetelünk második részére, melynek során a közönség kérdéseire fogok válaszolni. Tekintettel arra, hogy szorít bennünket az idő, a szervezőkkel abban állapodtunk meg, hogy a kérdések számát ötre korlátozzuk. Remélem, hogy önök közül azok, akik kérdést kívánnak föltenni, a bejáratnál már feliratkoztak a listára. A végén ott, annál az asztalnál könyveket fogok dedikálni. Köszönöm, hogy rám szánták az idejüket, igazán nagy megtiszteltetés és kiváltság volt a számomra, hogy ma itt lehettem.

Úgy terveztem, hogy aznap este, az előadás után együtt vacsorázom egyik barátommal, Randolph Jacksonnal és az ügynökömmel, Brenda Reubennel. Brenda azonban csúnyán megfázott, Randolph-nak pedig hirtelen eszébe jutott, hogy másnap reggel Atlantic Cityben kell lennie, úgyhogy el is rohant. Brendának azt mondtam, hogy menjen haza, és bújjon ágyba, és elhagytam az épületet.

Éppen taxit kerestem, amikor egy katonás megjelenésű, magas, karcsú férfi lépett oda hozzám. Hatvan-egynéhány évesnek látszott, és ceruzabajuszt viselt, azt a fajtát, amely annak idején a harmincas években volt divatos a szívtiprók körében. Sötét színű öltöny és hozzáillő esőkabát volt rajta, és Joshua Fleischerként mutatkozott be.

Könyvdedikálás vagy előadás után rendszerint igyekszem elkerülni a kontaktust a közönség tagjaival. Akik odajönnek hozzám, gyakran fárasztóak, és mindig nehéz megszabadulni tőlük. Az efféle találkozások után néha hosszú leveleket vagy e-maileket küldözgetnek nekem, amelyekben arra figyelmeztetnek, hogy az összes pénzem és minden hírnevem sem fog megkímélni a pokol tüzétől.

A férfi így szólt:

– Szeretném önt meghívni egy vacsorára, dr. Cobb.

A könyvesbolt előtt álltunk, a szél nyitott kabátja szegélyét kóstolgatta, emelgette. Hóna alatt úgy szorongatta könyvem egy példányát, mintha attól félne, hogy elveszíti.

– Kösz, de már elígérkeztem – válaszoltam, és lefelé indultam a lépcsőn.

Kezét finoman a vállamra tette.

– Az ilyen események után alighanem mindenféle fura alak letámadja, de biztosíthatom, hogy én nem tartozom közéjük. Minden okom megvan rá, hogy azt higgyem, nagyon fogja önt érdekelni a mondandóm. Jól ismerem a munkásságát, és tudom, mit beszélek. Egy hónapja olvastam a könyvét, rögtön azután, hogy megjelent, és azonnal tudtam, ön az, akit keresek.

Ismét megköszöntem neki, de továbbra sem fogadtam el a meghívását. Nem erőszakoskodott, de egészen addig ott ácsorgott mellettem, míg végre egy arra járó taxi méltóztatott megállni.

– Küldök önnek egy e-mailt – mondta. – Kérem, nézzen utána, hogy nem a kéretlen levelek között kötött-e ki. Nagyon fontos, majd meglátja.

Miközben bemásztam a kocsiba, hallottam, hogy köhög. Mélyről felszakadó, kimerítő köhögés volt, amilyennel addig kizárólag súlyos betegségben szenvedőknél találkoztam.

Egészen addig a délutánig meg is feledkeztem a találkozásról, amíg, két nap múlva, egy csütörtöki napon, meg nem jött az e-mailje. Ez állt benne:

Kedves James (ha megengedi)!

Talán szerencsésebb módszert is választhattam volna arra, hogy megkörnyékezzem, de úgy gondoltam, a legjobb lesz, ha szemtől szembe találkozunk. Nem vagyok se pióca, se flúgos. Nem vagyok sem az okkultizmus, sem a paranormális jelenségek, sem a párhuzamos világok megszállottja.

Azt hiszem, illene azzal kezdenem, hogy valamicskét elárulok magamról.

A nevemet már tudja. Ha aznap este elcsípte, akkor emlékszik rá, hogy Joshua Fleischer vagyok. New York Cityben születtem, 1976-ban angol szakon diplomáztam a Princetonon, és a nyolcvanas évek elején egy vagyont kerestem a tőzsdén. 1999-ben, egy tragikus incidens után, Maine-be költöztem. Úgy döntöttem, túlságosan elfáradtam ahhoz, hogy a nagyvárosban éljek, és egy gyönyörű vadvédelmi terület közelében vásároltam ingatlant. Sosem nősültem meg, nincsenek gyerekeim, se közeli hozzátartozóim, és tizennyolc éves koromban mindkét szülőmet elvesztettem. Anyai ágon él még néhány rokonom New York állam északi részében, de utoljára valamikor több mint harminc évvel ezelőtt beszélhettünk egymással telefonon.

Remélem, nem jutott máris arra a következtetésre, hogy egy magának való mizantróp vagyok, a pénz és a vele járó befolyás mögött rejtőzködő remete. Biztosíthatom, hogy rendkívül aktív társasági életet élek. Attól való félelmemben nem nősültem soha meg, hogy előbb-utóbb át kellene élnem azt a mérhetetlen fájdalmat, hogy részt vegyek annak az asszonynak a temetésén, akit szerettem, aztán pedig arra legyek kárhoztatva, hogy tovább éljek, vagy – ami még rosszabb – arra kényszerítsem, hogy ő legyen kénytelen átélni ugyanezt. Lehet, hogy csak túlbonyolítom a dolgokat, lehet, hogy még nem találkoztam a megfelelő emberrel, olyannal, aki elhitetné velem, hogy még a halál után is újra találkozni fogunk. Akadt néhány nő az életemben, és némelyikük sokat is jelentett számomra. De annyit sohasem, hogy azt „szerelemnek” nevezhettem volna, kivéve egyetlen nőt, réges-régen. A maga idejében majd mesélek róla önnek, ha elfogadja az indítványomat.

De hogy folytassam… Több mint egy tucat alapítványnak és jótékonysági intézménynek voltam már igazgatósági tagja. Egy ideig speciális igényű gyerekeket tanítottam angolra egy bangori iskolában. Önkéntesként egy rászorulók számára indított családsegítő programban is részt vettem Mineral megyében, ahol élek. Sosem volt időm unatkozni, vagy túl sok kérdést feltenni magamnak.

Két évvel ezelőtt a leukémia egy virulens formáját diagnosztizálták nálam. Azt mondták, genetikai eredetű lehet – apai nagyapám ugyanebben halt meg. Nem sajnáltam magam, nem is panaszkodtam. Mindent megtettem, amit az orvosok tanácsoltak, és az összes csekket aláírtam, amit csak kívántak, de három hónapja azt mondták, elvesztettem a csatát, és hogy ők már nem tudnak mit tenni. A gyógykezelés megtette a magáét, adott nekem még egy évet.

Nem félek attól, ami jönni fog, és nem hiszem, hogy bármit is számít, hogy holnap vagy tíz év múlva következik be, amennyiben a távozásom senkinek sem okoz fájdalmat.

De még mindig van valami, amit meg kell oldanom, és ez élet-halál kérdése, hogy olyan kifejezést használjak, amely talán nevetségesen hangzik, tekintettel a szituációra, amelybe kerültem. És meggyőződésem, hogy ön, James, e tekintetben segíthet nekem.

Azt csak szemtől szemben mondhatom el, hogy miről van szó, ezért is reméltem azt, hogy aznap este talán lesz alkalmam beszélni önnel. De nem akartam erőszakoskodni, nehogy tolakodónak higgyen, és ennek következtében veszélyeztessem a lehetőséget, hogy elfogadja az indítványomat. Azt gondolom továbbá, hogy az, amit mondani szándékozom, számot tarthat az ön módosult tudatállapotokkal kapcsolatos tudományos érdeklődésére.

Ha elfogadja, néhány napra a vendégem lehetne itt Maine-ben. Az ügyvédemet Richard Orrinnak hívják, levelem alján megtalálja az elérhetőségeit. Ő majd felvilágosítja a gyakorlati részletekről.

Minden egyes nap számít, James. Egyetlen reményem, hogy gyorsan dűlőre jut, és hogy a döntése pozitív lesz.

Addig is szeretném biztosítani nagyrabecsülésemről és legjobb kívánságaimról.

Üdvözlettel:

Josh

Az üzenet alján megtaláltam az ügyvédje címét és telefonszámát.

Az egész estét azzal töltöttem, hogy Fleischer üzenetén gondolkodtam.

A levél stílusa gördülékeny és következetes volt. Az információk, amelyeket a netes keresgélésem eredményezett, nagyvonalakban megerősítették a tartalmát. Fleischer a művészetek igazi patrónusa volt a megyében, ahol lakott, a helyi sajtó hemzsegett a méltatásától. Szegény tinédzsereknek segített egyetemre járni, bántalmazott nőknek egymagukban új életet kezdeni, egykori elítélteknek visszaintegrálódni a társadalomba, és speciális igényű gyerekeknek a legszínvonalasabb ellátáshoz és oktatáshoz jutni. Szinte legendás, szentből és guruból összegyúrt alakká nőtte ki magát. A „borzalmas betegségre”, amely az utóbbi időben emészteni kezdte, a helyi újságírók csak diszkréten és részvéttel utaltak.

Tehát minden, amit írt, igaznak tűnt. És egy ember, aki mások megsegítésének szentelte az életét, megérdemli, hogy viszonzásul segítő kezet nyújtsanak neki.

Könyvem megjelenése egyúttal a J. L. Bridgewater Alapítványtól kapott támogatásom megszűnését is jelentette, és úgy éreztem, rám fér egy kis pihenő. Az utóbbi pár hónapban viszonyt folytattam ugyan egyik kolléganőmmel, Mina Watersszel, de két hónappal ezelőtt megállapodtunk, hogy nem találkozunk többé. Mindketten kinőttünk már abból a korból, hogy illúziókba ringassunk magunkat, az pedig világos volt, hogy valami egyszerűen nem működik közöttünk. Néha hiányzott, de ahhoz nem eléggé, hogy a megállapodásunkat megszegve fölhívjam.

Így aztán bőven volt időm, még akkor is, ha tartózkodásom a Joshua Fleischer által előre jelzett néhány napnál tovább húzódna. Szinte biztosra vettem, hogy látogatásom terápiás ülésekkel fog együtt járni, a halálra való egyfajta felkészüléssel egy olyan ember társaságában, aki, saját bevallása szerint, nem hisz sem Istenben, sem a túlvilágban, és ennélfogva a vallásban nem is lelhet vigaszra. Ez pedig minden másnál nyomósabb érv amellett, hogy nagyra értékeljük emberbaráti viselkedését. Sosem hittem a puszta hitből fakadó jótékonykodásban, azoknak az emberszeretetében, akik az alapítványok számára ugyanúgy töltögetik ki a csekkeket, ahogy az adókat kötelesek megfizetni, azokéban, akik inkább az általuk félt istenségnek szóló felajánlásként tesznek pénzt a perselybe, semmint emberséges érzésektől indíttatva.

KETTŐ

Orrin irodája a Keleti 31. utcában volt, egy öreg, nyolcszintes, barna homokkő épületben, amely, amennyire meg tudtam állapítani, számos jól menő vállalkozásnak adott otthont.

Az előcsarnokban egy asszisztens fogadott, és felvezetett a második emeletre, amelyet teljes egészében az Orrin, Murdoch & Társai foglalt el. Épp amikor a várószobában lévő óra elütötte a tízet, bekísértek egy irodába, amelynek falait bőrrel kárpitozták, a padlója pedig egzotikus fából készült. Orrin felállt, és kezet rázott velem. Középkorú, magas, kopasz férfi volt. Hatalmas íróasztala mögött a falat bekeretezett diplomák borították, egy üvegvitrinben pedig néhány golftrófeát állítottak ki.

Minden pontosan úgy festett, ahogy az ember azt elvárná, és ez rám inkább kiábrándítóan hatott, semmint megnyugtatóan, tekintve, hogy Joshua Fleischer üzenetének hangneme megoldásra váró rejtélyeket és talányokat sejtetett.

Orrin közölte az asszisztenssel, hogy fél óráig senki se zavarjon bennünket, bármi történjék is, közvetve ilyetén módon tájékoztatva engem találkozónk időtartamáról. Miután italkínálását nem fogadtam el, leültünk két karosszékbe, amelyek egy dohányzóasztal mellett álltak.

– Hallom, elfogadta Mr. Fleischer ajánlatát – kezdett bele, és beszéd közben alaposan végigmért.

– Nos, elméletileg igen – feleltem –, de miután még nem tudom, miről van szó, remélem, ez a mostani találkozónk majd felvilágosít, és meghozhatom végső döntésemet.

Az ügyvéd szája sarka kissé lekonyult.

– Sajnálatos módon, dr. Cobb, azon túl, amit Mr. Fleischerrel már megbeszéltek, nem áll módomban további részletekkel szolgálni – mondta. – Az én szerepem ez ügyben mindössze annyi, hogy jogi szempontból biztosítsam Mr. Fleischert arról, hogy sem róla, sem semmilyen harmadik félről, akivel a nála töltendő idő alatt esetleg kapcsolatba kerül, semmiféle információ semmilyen formában nem kerül nyilvánosságra. Egyszerűbben fogalmazva, egy titoktartási megállapodással van dolgunk. Azért engem kért meg a nyélbeütésére, mert New Yorkban van a székhelyem, és gondoskodni akart róla, hogy a dolog még azelőtt elrendeződjék, hogy ön Maine-be utazik. Több mint tíz éve ismerem Mr. Fleischert.

– Mint bizonyára tudja, az én szakmámban szigorú etikai kódex van érvényben – mondtam. – Nekem az ügyfél beleegyezése nélkül nem szabad sem nyilvánosságra hoznom, sem felhasználnom semmiféle olyan információt, amely a terápiás üléseken esetleg a tudomásomra jut, meghatalmazás nélkül semmiképpen.

– Természetesen tisztában vagyok vele, de mi még azt sem tudjuk, hogy sor kerül-e terápiás ülésekre, igaz?

Kinyitott egy elegáns bőrmappát, és elővett belőle egy szerződést, amelynek lapjait gemkapocs fogta össze.

– Mi egy zöld cég vagyunk, valamennyi szerződésünket elektronikusan írjuk alá – közölte. – Az ön aláírandó példányát még a mai nap folyamán megkapja e-mailben. Ez lesz az első szerződés, amely az ön által elvállalt „egészségügyi szolgáltatásokra” vonatkozik, amelyekben Mr. Fleischert fogja részesíteni. Tartok tőle, hogy ez meglehetősen homályosan hangzik, de ő ezt a kifejezést választotta.

Átadta a lapokat, én pedig figyelmesen átolvastam őket. Vállalásom szerint közelebbről meg nem határozott természetű „egészségügyi szolgáltatásokban” kell majd őt részesítenem egy adott időtartamon – hat napon – belül. Mr. Joshua Fleischer ezért viszonzásul vállalja, hogy előlegként egy magas, öt számjegyű összeget fizet nekem. Az összeg jóval nagyobb volt annál, mint amennyit rendszerint számlázni szoktam, és ezt meg is mondtam az ügyvédnek.

Ő megvonta a vállát, és így szólt:

– Az összeg Mr. Fleischer döntése, úgyhogy nincs mit hozzáfűznöm. Ha ön úgy véli, hogy a szolgáltatásai megérik ezt a pénzt, annál jobb. Ez pedig itt a titoktartási megállapodás.

Átadta a másik szerződést, amely jóval komplikáltabb volt az előzőnél. Megfogalmazása annak biztosítását célozta, hogy miközben én az első szerződés által kikötött egészségügyi szolgáltatásokat nyújtom, az esetlegesen tudomásomra jutó bármiféle információnak a legapróbb részlete se kerülhessen soha a Fleischer-birtokon kívülre.

Mindazonáltal az egyik passzus úgy rendelkezett, hogy abban az esetben, ha bármely információról úgy ítélem meg, az kellőképpen nagy tudományos jelentőséggel bír ahhoz, hogy egy később megírandó értekezéshez felhasználjam, ezt azzal a feltétellel megtehetem, hogy megváltoztatom az érintettek nevét, és soha nem fedem fel a személyazonosságukat.

Mindez a józanész és a szakmai etika határain belül lévőnek tűnt, így aztán minden aggályoskodás nélkül jóváhagytam.

Orrin visszatette a szerződést a mappába.

– Mr. Fleischer örülni fog – mondta. – Van itt még néhány részlet, amit tisztáznunk kell: a bankszámla, ahová a pénzt szeretné utaltatni… én fogom intézni… és az e-mail cím, amelyre a szerződéseket kéri az elektronikus aláíráshoz.

Miután átadtam neki egy névjegyet, és megadtam a banki adataimat, azt hittem, hogy a találkozónk véget ért, ám ő nem kelt föl, így én is ülve maradtam. Ujjait végigfuttatta a szerződéseket tartalmazó irattartón, és a semmibe meredve mintha mélyen elgondolkozott volna valamin. A jobb csuklóján olyan réz karkötőt viselt, amilyent a reumatikus fájdalmak enyhítésére szoktak használni.

– Mint azt korábban már említettem, Mr. Fleischert úgy tíz évvel ezelőtt volt szerencsém megismerni – szólalt meg végül. – Azóta szünet nélkül lenyűgöz a jóságra való mérhetetlen képességével. Voltak, akik kihasználták, olyanok, akiken segített, később mégis ártottak neki. De ő mintha soha, egyetlen pillanatra sem bánta volna meg mindazt, amit tett, azt, hogy olyan életet választott magának, amilyet. Most boldog vagyok, hogy megtehetem neki ezt a szívességet, amely, tekintettel az egészségére, alighanem az utolsó lesz.

Nem tettem megjegyzést, hagytam, hadd folytassa. Amit meg is tett:

– Tudom, hogy önt nagy tiszteletben tartják mindazért, amit csinál, és hogy általános megbecsülésnek örvend a tudományos közösségen belül, amelyhez tartozik, de nem akarom véka alá rejteni, hogy amikor Mr. Fleischer két héttel ezelőtt tájékoztatott a szándékairól, a saját szakállamra lefolytattam egy kis nyomozást.

Az érzés, hogy valaki kotorászott az ember dolgai között, mindig kellemetlen, de nekem nem volt semmi rejtegetnivalóm, és ezt meg is mondtam neki. Ő bólintott, és azt mondta:

– Én viszont találtam valamit, ami… elbizonytalanított, annál is inkább, mivel a sajtó a lehető legnagyobb diszkrécióval kezelte a dolgot, hogy finoman fogalmazzak.

Már tudtam is, hogy mire céloz, de csöndben maradtam, és tovább hallgattam őt.

– Három évvel ezelőtt, nyáron, hogy pontos legyek, az egyik páciense, Miss Julie Mitchell öngyilkosságot követett el brooklyni lakásán – mondta.

– Ez június 23-án este történt – válaszoltam. – Miss Mitchellnél öt évvel azelőtt bipoláris zavart diagnosztizáltak, és háromszor kísérelt meg öngyilkosságot, mielőtt elkezdte velem a terápiás üléseket. Az egyik kísérlet nagyon súlyos volt, és csak hajszál híján élte túl.

– A szülei viszont orvosi műhiba miatt beperelték önt – mondta nyomatékkal az ügyvéd.

– A szüleit porig sújtotta a fájdalom. Éveken át egy lidércnyomás volt az életük, és hagyták, hogy behálózza őket egy pofátlan ügyvéd… kérem, bocsásson meg a kifejezésért. A kerületi államügyészi hivatal ejtette az ügyet. Rettenetes, de előfordul az ilyesmi. Az embernek gyakorló terapeutaként bizonyos esetekben az ilyen fejlemények lehetőségét is figyelembe kell vennie. Én hosszú évek klinikai tapasztalatával rendelkezem, Mr. Orrin. Nem kezdtem el csak úgy, rögtön a diploma megszerzése után az Upper East Side-on praktizálni, és pipázgatva gazdag ifjú özvegyeket kezelni. Én egy kansasi kisvárosban születtem és nevelkedtem, munkásosztálybeli családban. Mire akar célozni?

– Nem állt szándékomban felzaklatni önt – biztosított. – Csak arról van szó, hogy maradt itt egy kérdőjel, és…

– Nos, mindenkinek kérdőjelekkel van teli az élete – mondtam. – Mert emberi lények vagyunk, nem pedig robotok.

– Ennek ellenére azt hiszem, mégiscsak sikerült felzaklatnom.

– Kérem, ne hízelegjen magának. Ön semmi ilyesmit nem tett. Valószínűleg az történt, hogy egyetlen tragikus incidenst alapul véve arról igyekezett meggyőzni Mr. Fleischert, hogy ezen szerződés tekintetében tegyen le a tervéről.

Dühös villanást pillantottam meg a szemében.

– Nekem kötelességem tájékoztatni az ügyfelemet azzal az illetővel kapcsolatban, akivel szerződéses viszonyt készül létesíteni – mondta. – És nem vagyok benne biztos, hogy itt az „incidens” szó a legmegfelelőbb, tekintettel arra, hogy egy fiatal nő életéről beszélünk. Továbbá, a rendelkezésemre álló információk alapján ez az ügy bonyolultabb volt, mint amilyennek most beállítani igyekszik. Ami engem illet, én még abban sem vagyok biztos, hogy Miss Mitchell öngyilkosságot követett el, dr. Cobb. A kerületi államügyész hivatala nyomozott az ügyben, önnek pedig egy szakmai bizottság előtt tettek fel kérdéseket. A rendőrség kétszer is kihallgatta.

– A szokásos vizsgálat volt, ami, tekintettel a körülményekre, teljességgel normális. Miss Mitchell néhány hónappal azelőtt költözött el a szüleitől, tehát egyedül élt, és nem voltak tanúk. Búcsúlevelet nem hagyott, ellentétben a korábbi kísérleteivel. De a végső megállapítás úgy szólt, hogy önszántából túladagolta magát altatótablettákkal, és a halálát hirtelen szívmegállás okozta. A bizottsági meghallgatás után semmiféle műhibával kapcsolatos vád nem állt meg, a rendőrség pedig azt indítványozta, hogy az ügyészség ejtse az ügyet, amit aztán meg is tettek. Van még valami?

– Azt is felfedeztem, hogy bár a vérében az anyag koncentrációja a halálos adag kétszerese volt, a gyomrában semmi nyomát nem találták, ami arra utal, hogy az áldozatot esetleg beinjekciózták a gyógyszerrel, amely megölte.

– Ezt a második orvosi vizsgálat tisztázta: az első eredmény egész egyszerűen emberi tévedés volt.

– Olybá tűnik, hogy ön egy cinikus, kíméletlen ember – vonta le a következtetést az ügyvéd, miközben úgy szorongatta az asztalon heverő mappa széleit, mint aki attól fél, hogy a végén még kitépem a kezéből.

Fölálltam, mire sietve ő is így tett.

– Várom a szerződéseket – mondtam. – Habár vegye úgy, hogy már alá is vannak írva.

Meg sem várva, hogy az asszisztense kikísérjen, távoztam. Hallottam, hogy a hátam mögött motyog valamit, de a szavait nem értettem.

Két óra múlva e-mailen megkaptam a szerződéseket. Aláírtam, és visszaküldtem őket. Estefelé felhívott Fleischer. Először is megköszönte, hogy elfogadtam a szerződéseket.

– Határozottan az volt az érzésem, hogy az ön ügyvédje arra próbál meg rávenni, hogy gondoljam meg magam – mondtam neki, és hallottam, hogy felsóhajt.

Így szólt:

– Nos, dr. Cobb, úgy tűnik, előbb-utóbb minden tehetős ember úgy végzi, hogy bólogatójánosok vagy idióták veszik körül, esetleg olyanok, akikről mindkettő elmondható. Nem tudom, hogyan vagy miért történik így, de azt vettem észre, hogy ez történik, mindentől függetlenül. Richard az utóbbi években azon igyekszik, hogy több legyen, mint pusztán az ügyvédem, amolyan bizalmas, tanácsadó, vagy nevezze, ahogy akarja. És most duzzog, mert nem árultam el neki részleteket arról, hogy mit is szeretnék öntől. Nyilvánvalóan arról a bizonyos történetről sem vettem tudomást. Szólíthatom Jamesnek?

– Persze.

– Kösz, kérem, engem szólítson Joshnak. Nos, hát, James, mivel jön, kocsival vagy repülővel?

– Kocsival. Ha korán reggel elindulok, estére odaérek, még ebédelni is meg tudok állni egy kis időre.

– A 91-es meg a 84-es államközin jöjjön, a part menti 1-es utat kerülje. Azon pokoli a forgalom, és úgysem igen akad látnivaló. Portlandben megállhat ebédelni, közvetlenül az autópálya mellett van ott egy Susan’s Fish and Chips nevű vendéglő. Kóstolja meg a homárt. Mikor indul?

– Holnapután, tehát szerda este érkezem.

– A szállással kapcsolatban van valami különleges kívánsága, például az étrendre vonatkozóan?

– Semmiféle különleges előkészületre nincs szükség – biztosítottam –, köszönöm. De azt el kell mondanom, hogy a szerződésben meghatározott összeg túlontúl magas, Josh.

– Emiatt eddig még soha senki nem panaszkodott – nevette el magát. – A részleteket majd megbeszéljük, ha négyszemközt leszünk. Szerintem ez egy méltányos összeg. Ha ön szerint túl magas, egy részéből miért nem adakozik valami jótékony célra?

– Hogy szolgál az egészsége?

– Az enyhe fájdalomcsillapítókon kívül minden kezelést abbahagytam. Szerencsére nincsenek nagy fájdalmaim, úgyhogy csak ritkán szedem őket, és tökéletesen tiszta a tudatom. Utoljára egy hónapja voltam kemoterápián. Meg kell mondjam, az orvosokkal megállapodtam, hogy az lesz az utolsó. Mindenesetre biztosra veszem, hogy lesz elég energiám megtenni azt, amit szándékozom. Tudja, azzal, hogy kötélnek állt, új életet lehelt belém.

– Örülök, hogy segíthetek.

– Szerdán találkozunk. Kellemes utat, James. És még egyszer köszönöm, hogy eljön.

Lefekvés előtt Julie-ra gondoltam.

Huszonnyolc éves volt, amikor megismertem, és alighanem a legszebb nő, akit életemben láttam. Februárban kezdtük el a terápiás üléseket, és a rá következő évben, júniusban megölte magát.

Az előző három alkalommal, amikor öngyilkosságot kísérelt meg, kétszer altatót használt, egyszer pedig felvágta mindkét csuklóját. Általánosan elfogadott tény, hogy az öngyilkosok ritkán változtatnak a módszereiken. A kísérletek vagy a hosszú álom próbái, vagy segélykiáltások, amelyekkel azt akarják közölni, hogy az öngyilkos hajlamú személy egyedül érzi magát, boldogtalan és odafigyelésre vágyik, mielőtt túl késő lenne.

Julie azonban nem tartozott az ilyen tipikus esetek közé. Én egészen a legvégéig kételkedtem a bipoláris zavar diagnózisában. Voltak napok, amikor a világ legkiegyensúlyozottabb emberének tűnt, a legkisebb nehézség nélkül létesített verbális kontaktust, még abban is szemmel látható örömét lelte, hogy apróságokat árult el nekem önmagáról. Nem volt partvonalra szorult ember – a Columbián szerzett diplomát antropológiából, és a Cornellen doktorált. Reklámszövegíróként talált munkát az egyik nagy hirdetési cégnél, ahol jól keresett, és mindenki szerette. Ritkán volt rosszkedvű, és még amikor szomorkodott, akkor is világosan el tudta nekem magyarázni az okát, és racionálisan meg tudta indokolni.

Az igazi szüleit nem ismerte. A tizennyolcadik születésnapján az örökbe fogadó szülei, akiket egészen addig a vér szerinti szüleinek hitt, felfedték előtte, hogy egyéves korában adoptálták. Csökönyösen megtagadták, hogy bármiféle egyéb információval szolgáljanak neki, azt állítván, hogy az őt örökbe adó árvaház irányelvei miatt ők maguk sem tudnak ennél többet. De még csak a hely nevét sem árulták el neki.

Másodéves volt az egyetemen, amikor sikerült annyi pénzt félretennie, hogy felfogadjon egy jó magándetektívet, de sok mindent ő sem tudott kideríteni. A detektív mindenféle hazugságokkal próbálta őt etetni, hogy tovább pumpolhassa. Julie-nak egyetlen árva támpontja sem volt, se egy név, se egy cím, semmi. Gyakran, amikor egyedül maradt a szülei lakásában, valahol a Brooklyn Heightson, valami nyomot keresve mindent átkutatott, de sohasem fedezett föl semmiféle csodatévő papírfecniket, amelyek megmutatták volna neki a helyes irányt. Még az apja íróasztala alatt tartott páncélszekrény zárkombinációját is sikerült kiderítenie, de csak tulajdoni lapokat, kötvényeket és ékszereket talált benne.

Ekkor történt, mesélte nekem, hogy másodszor kísérelt meg öngyilkosságot. Az anyja álmatlanságban szenvedett, amire az orvos valami erős altatót írt föl. A fiolát a fürdőszobában lévő gyógyszeres szekrényben tartotta, meg sem fordult a fejében, hogy elrejtse. Julie egy bögrébe szórta a tablettákat, tejet öntött rájuk, és megitta a kotyvalékot. Aztán a szobájába ment, és bemászott az ágyba. A szülei csak másnap reggel fújtak riadót, amint észrevették, hogy nem ébredt föl. Amikor bementek hozzá, hogy megnézzék, kiderült, hogy semmire sem reagál, a szája körül pedig fehér hab látszik.

Ezután jöttek a kötelező terápiás ülések – „rémálom”, az elmondása szerint –, és egy diagnózis, amely túlságosan súlyos volt ahhoz képest, hogy az egész talán csak egy átmeneti kapunyitási pánik volt. Aztán jött a szánakozás mindenkitől, aki csak ismerte, a szánakozás, amely úgy fojtogatta „akár egy kényszerzubbony”, ahogy ő fogalmazott. Szinte érezte, ahogy a kíváncsisággal teli tekintetek belefúródnak a tarkójába, érzékelte a kollégái enyhén riadt udvariasságát, és az egyre inkább kétségbe eső szülei kényeztetését.

– Mit gondol, miért tette? – kérdeztem tőle. – Mármint miért vette be azokat a pirulákat? Úgy tudom, huszonnyolcat nyelt le, eleget ahhoz, hogy hat láb mélyre juttassa magát, ha akár csak a legenyhébb szív- és érrendszeri problémája is lenne. Ez nem egyszerűen segélykiáltás volt. Maga orosz rulettet játszott, Julie.

– Ezt nem magának kéne kiderítenie? – kérdezett vissza azzal a mosolyával, amely mindig felderítette a rendelőmet, valahányszor megjelent. – Nem ezért vagyok itt?

– Ez igaz. De én azt akarom tudni, hogy maga mit gondol.

– Hogy mit akarok, az nem egy érv, uram – mondta. – Lesz szíves megmagyarázni, hogy miért akarja tudni. Maga a terapeutám, nem a főnököm.

És ott, a nappaliban lévő kanapén elnyújtózva, csupán az elnémított tévé képernyőjének fényénél, az a határozott előérzetem támadt, hogy a hely, ahová másnap indulni készülök, valami sötét és rosszindulatú erővel bír, akár egy ócska limlommal és veszedelmes titkokkal telizsúfolt, nyirkos pince.

HÁROM

Korán reggel indultam, és fél órával később már a 91-es államközin repesztettem Maine felé. Az idő szép volt, a forgalom pedig gyérebb, mint amilyenre számítottam. Ráfordultam a 84-es, majd a 90-es államközire. Kora délután, ahogy Portland felé közeledtem, elsötétült az ég, és heves zápor kezdte korbácsolni az utat. A szemközti sávban jövő autók fényszórói vízáramlatban lebegő sárga gömböknek látszottak.

Nem voltam éhes, ezért úgy döntöttem, nem állok meg ebédelni, és továbbhajtottam a 95-ös államközin Freeport felé. Egy benzinkútnál megálltam tankolni, ittam egy kávét, és néhány helybelitől a Wolfe’s Creek felől érdeklődtem, arról a környékről, ahol Fleischer birtoka volt.

Földút kanyargott keresztül egy fenyőerdőn, amely az autópályától egy hatalmas, kétszárnyú kovácsoltvas kapuig húzódott. Megállítottam az autót, leeresztettem az ablakot, és becsöngettem a kaputelefonon, miközben két biztonsági kamera meredt rám. A kapu pár másodperc múlva lassan elkezdett kinyílni, én pedig behajtottam egy nagy udvarba, amelyet keskeny macskaköves út szelt ketté. Balra teniszpálya terült el leszerelt hálóval, jobbra egy üres úszómedence mellett fából készült filagória.

A koloniál stílusú, kétszintes udvarház homlokzatát félig befutotta a repkény. A verandán Josh és egy másik férfi ült, aki a hatvanas évei elején járhatott. Kiszálltam a kocsiból, fölmentem a lépcsőn, és kezet ráztunk.

– Walter majd felviszi a csomagját a szobájába – mondta Josh. Egyetlen pillantás elárulta, hogy a betegsége, miután a kezelés kényszerétől megszabadult, máris kezdte őt elemészteni. – Úgy örülök, hogy itt látom, James! Köszönöm, hogy eljött.

Bementünk a házba, miközben a Walternek nevezett férfi bemászott a kocsim volánja mögé.

Végigmentünk egy előcsarnokon, amelynek egyetlen dísze egy hatalmas, kitömött bölényfej volt, és beléptünk egy osztott szintű nappaliba. A tömör tölgyfa padlódeszkákon indián motívumokat ábrázoló, kézi szövésű szőnyegek hevertek szanaszét. Az alsó szintet kanapékkal, fotelekkel és dohányzóasztalokkal rendezték be. A felső szint konyhává szélesedett, amelynek közepén munkaasztal állt, nagy üvegajtaja pedig egy kertbe nyílt. Itt is, ott is műalkotásokat helyeztek el, főként törzsi műtárgyak, de egyik sem tűnt hivalkodónak vagy szertelennek. Josh intett, hogy üljek le valamelyik kanapéra, ő pedig az egyik szomszédos fotelben foglalt helyet.

Egy komornyik jelent meg, és megkérdezte, mit szeretnék inni. A választásom egy gin-tonikra esett, házigazdám pedig egy Manhattant kért.

– Milyen volt az útja? – kérdezte. – Remélem, tetszett a vendéglő, amit ajánlottam.

– Ami a forgalmat illeti, gyérebb volt a vártnál, de lassan hajtottam, úgyhogy nem álltam meg ebédelni.

– Annál jobb… remek vacsorát készíttettem. Ritkán van étvágyam, de amikor van, mint ma is, az olyan, mintha terhes lennék. Reggel óta rozmaringos báránysültre vágyom, és biztosra veszem, hogy Mandy príma fogást készített nekünk.

– Hányan laknak itt? – kérdeztem tőle, miközben felszolgálták az italunkat.

– Most öten – felelte hosszú szárú poharát kissé felém döntve, mintegy a pohárköszöntő jeléül –, más szóval a szükséges személyzet. Régebben csak négyen voltak, de két hete úgy döntöttem, megfogadom az orvosom tanácsát, és felfogadtam egy ápolónőt, biztos, ami biztos. Máskülönben az ittlévők már jó ideje az alkalmazásomban állnak. Gondosan megválogatom az alkalmazottaimat, és meg is fizetem őket, hogy nálam maradjanak, nekem így megfelel. Nem az a fajta vagyok, aki szereti a konfliktusokat, és nincsenek velük szemben túlzó igényeim.

A hanghordozásában, a gesztusaiban, a tekintetében volt valami veleszületett nemesség, olyasféle, amelyet rendszerint a régen szerzett vagyonnal, az elit egyetemekkel és a kicsinyes problémáktól megkímélt élettel szoktak társítani.

Evés közben mindenről beszéltünk, csak arról nem, hogy miért vagyok ott. Elegáns stílusban társalgott, zökkenőmentesen váltott egyik témáról a másikra, és közben nem dobálózott nevekkel, nem vált sem unalmassá, sem öntömjénezővé.