részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Rosie Andrews: The Leviathan

Copyright © Rosie Andrews, 2022
All rights reserved.

Borítóterv © Bloomsbury Publishing Plc

Hungarian translation © Borbély Judit Bernadett, 2022

© XXI. Század Kiadó, 2022

ISBN 978 963 568 209 6

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Szekeres Dóra
Előkészítés Mandl Orsolya
Korrektúra Bérci Ágnes
Korrektúra Harrach Judit
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Hugh Rooney-nak

„A pokol a későn felismert igazság.”

Thomas Hobbes: Leviatán (1651)

„Vesd rá a kezedet, de megemlékezzél,

hogy a harcot nem ismételed.

Ímé, az ő reménykedése csalárd;

puszta látása is halálra ijeszt!”

Jób könyve 41,1–34

I. RÉSZ

1

1703. március huszonnegyedike

Valahol a tengertől távol

Felébredt.

Így most fel kell idéznem, hogyan kezdődött.

Amikor mindennek vége lett. Boszorkányok és szentek ideje volt. Oly idő, amikor a nyulak vadásztak a rókákra, a gyermekek fej nélkül születtek a világra, a királyok pedig a vérpadon veszítették el a magukét. Tótágast állt a világ, némelyek legalábbis így mondták. Zokogj, Anglia, hullasd könnyed, harsogták a plakátok, a nyakukat féltő költők és filozófusok pedig elnapolták verseiket és elmélkedéseiket, vagy átültették őket latinra és megfejthetetlen görög nyelvre, hogy majd egy felvilágosultabb korban ássák őket elő.

Manapság, alig száz évvel azután, hogy ember és mágia távolodni kezdett egymástól, új földet tapod a lábunk. Eszes lényekké váltunk, úgy ragaszkodunk bizonyosságainkhoz, mint hajdanán az uralkodóinkhoz. Manapság legyintünk az eltemetett történetekre, hiszen mesebeszéd mind, nagyotmondás és valótlanság. Azok mégis felbugyognak a repedések között, mert konok módon nem hajlandók aláhullani a sötétségbe.

Különös tulajdonságokra tesznek szert a túl régóta tartogatott szavak. Parányi dolgozószobám félhomályában, ahol most már sosincsen elegendő világosság, becsületes fekete tintával öntöm ki őket, de túl vannak már a fénykorukon. Fogytán a gyertyaviasz, ám a szavak egyre csak áradnak, és mintha saját akaratából mozogna tollam a papíron.

De az én szándékom volt az emlékezés. A könyvesszekrényhez lépek, elfordítom a kulcsot, és kinyitom a rácsos ajtót. A könyvesszekrény az ablak mellett áll, amit a hideg ellenére résnyire nyitva tartok. Éles fogaival beszökik a huzat, a tél végi este hidegségét hozza, és a könyvek irányából odasodorja felém a gyermekkorom óta velem lévő illatokat: régi papír, enyv, gyanta, hártyavékony oldalakon szétszórt tintahalcsont.

Mégsem könyvet emelek le a polcokról, hanem egy borjúbőr erszényt, letörölgetem róla a pókhálót és a vastagon rárakódott port. Különféle pergameneket rejt: leveleket, röpiratokat és egyéb, az évek során összegyűjtött apróságokat. Itt egy vázlat az edgehilli csatában felsorakozott seregekről, itt meg annak a meggybornak a receptje, amelyet már elveszettnek hittem.

Íme. A sok mulandó holmi között, szem és emlékezet elől rejtve megbújik: a keresett tárgy. Ráhelyezem a kezem, várok egy pillanatig, és máris megingok elhatározásomban. Talán csak egy vén bolond vagyok, aki bölcsebb is lehetne annál, hogy bolygassa a múltat. Mégis odaviszem az íróasztalomhoz.

A kézírás – apámé – takarékos, az ő mértékletességét visszhangozzák a szorosan egymás mellé rendezett szavak. Nem minden szó kiolvasható, ami a hajtogatások következménye, esetleg a vízkáré. Ez egy vallomás, tanúságtétel, mely ezerhatszázhuszonnyolc augusztus tizenhatodikán kelt. A két tanú apám és John Milton atyafi. Minden itt kezdődött tehát.

Késésben voltunk. Már öt nyamvadt hónapja szelte a tengert a Guldern. Hetekkel korábban lemaradtunk a kísérőhajótól. Ellenünk dolgoztak a hullámok, sőt a szél is, így a kevésbé tapasztaltak keservesen nyögtek, és a hajókorláton áthajolva a tengerbe ürítették gyomrukat. A Kattegat szorosnál hajóztunk a dániai Anholt partjainál, a télutó komor ege alatt, szeszélyes vizeken, mindenütt zátonyok és homokpadok, olyan sekély arrafelé a víz…

Kisvártatva Mary lép be. Odahajol a papír fölé, olvas. Két ezüst szemöldöke között az aggodalom mély árkai, de ahogy a vállamon nyugvó kezére nézek, a ráncok és májfoltok a félhomályba vesznek. Tudom, hogy szerencsések vagyunk – ha nem mindjárt a legszerencsésebbek közül valók –, amiért ilyen hosszú és többé-kevésbé boldog életünk lehetett. Azt kérdezem, változott-e valami a vacsora óta. Nem, feleli a mennyezetre pillantva; minden ugyanolyan, mint volt. A még mindig vállamon nyugvó kezének enyhe remegése azonban rácáfol a szavaira.

Derűsen érdeklődik, ne tegyünk-e még szenet a parázsra, de mostanság nemigen engedhetjük meg magunknak, hogy lobogjon a tűz. Csakugyan hűvös van a szobában. Lélegzetem ködbe vonja a gyertyafényt, és a térdnadrágom alá is bekúszik a hideg. Reumás térdemet szövött takaróba bugyolálom, amely atyámé volt hajdanán. Mary azt kérdezi, meddig szándékozom írni. Azt hazudom, hogy még félórácskát. Nem állhatja, ha erőltetem a szemem, és megdorgál, ezért azt mondom neki, hogy nem erőltetem, hanem tornáztatom, hogy jobban lássam az ő szépségét. Nevet, bársonypuhán, aztán távozik sietség nélküli határozottsággal, mint rendesen, minden bizonyosságot magával sodor. Ismét egyedül, visszatérek a történethez, ahol félbehagytam.

…Már úgy megdőlt a hajó, hogy lejtett a padló a talpam alatt. Az a temérdek kincs és zsákmány – egyszerre minden kósza semmivé, fantommá lett. És volt ott még valami, valami, ami lélegzett és nyöszörgött, valami élő. Vakon tapogatództam. Jobbomban a kovás puskámmal még egyet léptem előre.

Hátradőlök, és a szememet dörzsölöm, hogy újra élesen lássak. Ez csupán a figyelmem elterelése arról, amit tennem kellene, a gyomrom mélyében elzárt tudástól, mely napfelkeltekor vette be magát oda, amikor Mary lejött a lépcsőn, levegőben úszó haja alatt olyan hófehér ábrázattal, mint a bárány gyapja, hogy kimondja a szót, amelyről régóta tudom, hogy egyszer még hallani fogom:

– Felébredt.

Tartalom

I. RÉSZ

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

II. RÉSZ

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

III. RÉSZ

27

28

29

30

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
IM Fell English – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0