A történelem egy elfeledett hősnőjének.

Született Simone Jules-ként, újjászületett
Eleanor Dumont-ként, és a Nyugat emlékezetébe véste magát Madame Moustache-ként…

Első rész

Simone Jules

♣

Első fejezet

1849

San Francisco, Kalifornia

Megérkeztem, készen az újrakezdésre. Két bőröndön, a hazugságaimon és néhány homályos emlékképen kívül mást nem is hoztam magammal. San Francisco a lehetőségek városának tűnt – elvégre véletlenül, a semmiből fedezték fel az aranyát. Hasonlóképp jellemezhetnénk az én felbukkanásom is.

Mikor a hajóról a zsúfolt mólóra léptem, többé már nem Philippe és Adélaïde lánya, vagy Patricia testvére voltam, hanem egy új ember: a mindenki számára ismeretlen Simone Jules.

A szárazföldre lépve hirtelen cserben hagytak a hosszú hajóúthoz szokott térdeim. Egy fiatal hordár rögvest segítően felém nyújtotta a karját, az arca elvörösödött az érintésemtől.

– Merci.

A fiú – talán tizenöt éves lehetett, szemben az én tizenkilenc évemmel – még jobban elpirult, feltehetően egzotikusan hangzó francia nyelvhasználatom hallatán, ami számomra egy addig nem tapasztalt reakció volt a Nouvelle-Orléans-ban oly’ gyakran használt nyelvre. Elhagyott szülővárosom gondolatára kis híján visszaszálltam a hajóra. Azonban ehelyett inkább vettem egy mély levegőt, nekiszorítva bordáimat a fűzőm merevítőihez – és a megmaradt bankjegyeimhez, amiket ott rejtegettem –, és egy finom mozdulattal helyreigazítottam a mosatlan hajamat rejtő turbánt.

– A férje hozza már a bőröndjeit? Ha nem, örömmel segítek – ajánlkozott a hordár.

Ez az ártatlan kérdés elegendő volt ahhoz, hogy elöntsön a bűntudat. Hat hónapos utazásom alatt a kétely és a bűntudat hullámai még a Csendes-óceánnál is erősebben gyötörtek. Most mégis itt álltam – egyedül, a vőlegényem nélkül –, az újrakezdés küszöbén. A legtöbben épp ezért jöttek ide, nem igaz? Függetlenül attól, hogy honnan érkeztek.

A hajón figyelmesen füleltem, és azzal szórakoztattam magam, hogy a gyermekkoromban tanult különböző nyelvek közül vajon hányat ismerek fel. A mólóra érve viszont már az kötötte le a figyelmem, hogy a sötét és fehér bőrű férfiakon kívül vajon hányféle köztes színárnyalatot vélek felfedezni. Az előttünk elterülő földet egykor Yerba Buenaként, a spanyolok egyik isten háta mögötti gyarmataként tartották számon. Csupán három évvel ezelőtt, az amerikai zászló felhúzása után nevezték át San Franciscóra. Majd miután tavaly nemesfémet találtak a hegy lábánál és a folyókban, egész Amerika – sőt, sok más nemzet is – megrohanta a fellendülő város partjait.

Utastársaim álmai mind épp olyan bőségesnek tűntek, mint az arany maga. Persze a hajón utazó egyedüli nőként csak biztonságos távolságból hallgattam őket.

Egy férfi azt mondta, esze ágában sincs bányászni, de szívesen indítana egy mosodát. Elvégre azoknak, akik egész nap ásnak, szükségük van tiszta ruhára, nemde?

Egy másik – hasonlóképpen gondolkodva a whiskyről – egy kocsma nyitását tervezgette.

Szó, ami szó, számtalan férfi biztos volt abban, hogy hatalmas anyagi siker várja. Elvégre előttük mindazok, akik hasonló álmokat szőttek a könnyű meggazdagodásról, és közben földönfutóvá váltak, biztosan csak rosszul csinálták, nem igaz?

Azt is mondogatták, hogy a pár száz lakosból hirtelen több tízezernyi lett.

Lelkesen mesélték, hogy a játéktermek és a kocsmák még hétvégén sem zárnak be.

Továbbá kevesebb lelkesedéssel, de annál nagyobb versenyszellemmel állították, hogy férfiak tucatjai jutnak egy-egy elérhető nőre. Kirázott a hideg a gondolattól, hogy – köszönhetően a saját döntéseimnek – most már én is ebbe a kategóriába tartoztam.

– Nem. Egyedül érkeztem – válaszoltam az ifjú hordárnak.

– Hölgyem – vakarta meg a fejét, kerülve a tekintetemet. – Biztos benne, hogy ez a megfelelő hely az ön számára? Egy magához hasonló, kifinomult hölgynek biztonságosabb lenne egy férj mellett.

– Értem, mire céloz. Mégis… – kacsintottam, olyanfajta önbizalmat színlelve, amelyet még a hónapokig tartó célozgatások és udvarlási kísérletek után sem sikerült teljesen elsajátítanom – …ahogy már említettem: egyedül érkeztem.

Ismét elpirult.

– Kérem, engedje meg, hogy hívjak önnek egy hintót, és gondoskodjam a csomagjairól.

Belekaroltam a túlméretezett zakó alá rejtett vékony karba, és hagytam, hogy a hordár kivezessen a nyüzsgő kikötőből. A felkelő nap melegítette a hátam, miközben a fiú egy finom lökéssel a partvonal felé irányított. Fakunyhók, rögtönzött sátrak mindenfelé, és…

– Az ott egy partra vetett hajó lenne? – kérdeztem a fiút, tétova és halk válaszát azonban alig hallottam a körülöttünk lévő férfiak, lovak és kutyák zaján keresztül. – Hangosabban, ha kérhetem – hajoltam közel hozzá. Éreztem, ahogy idegességében egy nagy levegőt vett, és a teste megfeszült tőle.

– Miután megvásárolták, kivonszolták a vízből, és raktárrá alakították.

Milyen találékony, gondoltam. Észrevettem egy, a tölgyfa hajótestbe vágott ajtónyílást. Pihenőhely a megfáradtaknak és tárolóhely a bőröndöknek – hirdette a tábla.

– Nézze csak – folytatta tágra nyílt szemmel kísérőm. – Épp egy szállodát húznak fel a tetején.

– Lenyűgöző – fogtam rövidre, mivel a kalapácsütések hangja minden további szót belém fojtott. Sosem láttam még ehhez hasonlót. La Nouvelle-Orléans ennél sokkal kiépítettebb volt: Amerika negyedik legnagyobb városa, ahol már a vasúti kocsikat sem lovak húzták. – De mégis, miért vonszolták ki a partra? – tűnődtem hangosan.

Megvonta a vállát, ám a mosolya elárulta, hogy valójában örül, amiért elég jól tájékozott ahhoz, hogy megválaszolja a kérdéseimet.

– A legénysége elhagyta a bányák kedvéért, szóval csak foglalta a helyet a kikötőben. Rengeteg ilyen van még; több száz. Épületekké alakítják őket, vagy darabokra szedik fűrészárúnak, a vitorláikat pedig sátornak használják fel.

Ismét vállat vont.

Lehetetlen volt nem észrevenni a hajótestek rengetegét a kikötőben – legtöbbjük árbóca csupaszon nyújtózkodott az ég felé. Azt azonban nem gondoltam volna, hogy közülük ilyen sok üresen áll. Ugyanakkor nem tudtam elítélni azokat a férfiakat, akik inkább az aranymosást választották, mintsem, hogy visszatérjenek New Yorkba. Vagy esetemben La Nouvelle-Orléans-ba.

Már több hete Dél-Amerika körül hajóztunk, amikor egy útitársam egy rövidebb útvonalról kezdett panaszkodni: egy olyanról, amely New York kikötőjéből indult délre, majd százhúsz kilométeren keresztül a panamai Chagres-folyón hajózik fel, végül negyven kilométer hosszan vág át a rovaroktól és mérges kígyóktól hemzsegő, sárgalázzal és maláriával fenyegető dzsungelen, amit öszvérháton lehet megtenni. De amint valaki átjut Panama veszedelmein, a Csendes-óceánon át mindössze 7200 kilométer választja el San Franciscótól.

Azok a szerencsések, akik ezen az útvonalon indultak el, hat hónap helyett mindössze négy hetet utaztak – lényegesen kevesebb időt eltöltve patkányok és zsizsikek társaságában, avas vajat vacsorázva és állott levegőt szívva. Lényegesen kevesebb esélyük volt elkapni a skorbutot vagy a kolerát is, amely sok útitársunkkal végzett. Hosszú utam során azonban még így is az volt a legnyugtalanítóbb számomra, amikor az egyenlítőn átkelve egy meg nem gyújtott gyertya elolvadt a kezemben. Illetve az, amikor a Horn-fokot megkerülve a szél mindent megtett annak érdekében, hogy az Antarktisz felé húzza a hajónkat.

Szívesebben választottam volna én is a rövidebb utat, azonban sajnos nem tudtam, hogy a Panama felé vezető útvonal kizárólag New York kikötőjéből közelíthető meg. Ha tudtam volna – és ha nem hirtelen felindulásból menekülök el otthonról –, megtettem volna a szükséges előkészületeket, és rászántam volna egy hetet arra, hogy felhajózzak északra. Utastársaim azt állították, ez az útvonal a miénk kétszeresébe, négyszáz dollárba került. A szökésemkor, amikor kiürítettem papa széfjét, ennél kevesebbet vettem magamhoz.

Arra számítottam, hogy hamarosan több mint elég pénzem lesz – hiszen feltételeztem, hogy a távollétemben sikerült eladni a családi birtokot, ahogy azt kértem. Többé nem hozzám tartozott. Most már egy másik család töltötte meg a szobáit szeretettel és nevetéssel, épp úgy, ahogy egykor mi tettük. Tudtam, hogy pár héten belül kénytelen leszek elfogadni ezt a tényt – miután levelet írok a családi ügyvédünknek, majd kézhez kapom a válaszát.

– Itt is volnánk – mondta a hordár, amint egy hintóhoz értünk. – Egy perc, és hozom a csomagjait is.

– Rendben.

Mit nekem még egy perc, miután hat hosszú hónapig vártam, hogy megérkezzek ide? Főleg úgy, hogy már négy hónappal azelőtt – épp, amikor házasulandó korba léptem – a jövőm visszavonhatatlanul mozgásba lendült.

Második fejezet

Tíz hónappal korábban

La Nouvelle-Orléans

Úgy sietni, hogy közben ne tűnjek sietősnek, a legkevésbé sem bizonyult egyszerű feladatnak. Egyrészt, mert minden lépéskor pezsgőtől spiccesnek éreztem magamat. Másrészt, mert a bal kezem – pontosabban a gyűrűsujjam – a szokásosnál nehezebbnek tűnt. És azért is, mert alig vártam, hogy Patriciával mindent részletesen kivesézzünk.

Még egyszer hátra kellett pillantanom az újdonsült vőlegényemre. David a lovas kocsink előtt állt. Jóképű volt, mint mindig, és boldogságtól ragyogó arccal nézett rám.

Igazság szerint nem számítottam arra, hogy David aznap délután megkéri a kezem. Az ikertestvérem és én csak előző este kerültünk eladósorba, a karneválszezon nyitóestjén. David nem vesztegette az időt. Biztos kézzel, nagy elhatározással segített ki a kocsinkból az út végén. Amikor fél térdre ereszkedett, azt gondoltam, tán csak egyensúlyát veszítette. De nem, nem ügyetlenségből került ebbe a helyzetbe. Felnézett rám, majd feltette a mindent megváltoztató kérdést.

– Simone – kezdte. – Tavaly első pillantásra szerelembe estem beléd. Közhelynek hangozhat, de tényleg így történt. Kérlek – itt elmosolyodott –, ne törd le a lelkesedésem azzal, hogy nálad tovább tartott a dolog. Tudom, hogy az első találkozónkat végig ügyetlenkedtem.

– Már kezdettől fogva lenyűgöztél – nyugtattam, és eszembe jutott az első szóváltásunk.

Az első alkalom, amikor David belépett papa boltjába.

– Hamarosan zárunk – szóltam ki a pult mögül, fel sem nézve az elszámolásból. Addigra fejeztem be a nyilvántartás ellenőrzését és tettem el a pénzt a széfbe. Már csak az elszámolást kellett befejeznem, mielőtt hazaindultam volna.

A válasz, amit kaptam, inkább zajra emlékeztetett, mintsem szavakra. Felpillantottam, de a férfi gyorsan elfordult, így csak a hátát láttam. Oldalazva lépkedett az ékszerespultok között. Idegesnek tűnt, tenyereit a nadrágjába törölte.

Hosszú napom volt, és már esteledett, de mivel láthatóan zavarban volt, megesett a szívem rajta.

– Egy különleges személynek vásárolna?

Felém fordult. Lágy vonások, mandulavágású szemek és szépen nyírt szakáll – meglepően jóképű volt. Az öltözéke alapján tekintélyes családból származott. Egyenes nyakkendője szorosan körülölelte a nyakát. Talán túl szorosan is, hiszen erőlködve nyelt egyet.

– Még nem tudom.

A válaszát homályosnak véltem – és az utána következő ravasz mosoly azt sugallta, pontosan ez volt a célja.

– Nos, kérem, szóljon, ha bármiben segíthetek – az ajtó felé biccentettem. – Természetesen még zárás előtt.

– Igazából… – Egy túlzó mozdulattal hatalmas lépést tett felém. – Őszintének kellene lennem azzal kapcsolatban, miért is vagyok itt.

Becsuktam a főkönyvet, és rátettem mindkét kezemet. Kényszerítettem magamat, hogy nyugodtnak tűnjek. Papa egész napra elutazott, a testvéremet pedig cseppet sem érdekelte a munka, csupán a társaság kedvéért jött be néha. Egyedül voltam a boltban. Kezdtem idegessé válni.

– Valóban értékelném az őszinteséget.

– Én is. Tudja, többször is láttam magát a kikötőben – mondta.

Az arca elvörösödött – még az amúgy is kipirult bőre ellenére is jól látszott. Napközben meleg volt, őt pedig ír származásúnak gondoltam. Évtizedekkel ezelőtt sok ír érkezett Louisianába az üldöztetések miatt. Azok, akik emigráltak – vagyis akik egy ekkora úthoz elegendő anyagi háttérrel rendelkeztek – bankárok, orvosok, ügyvédek lettek, vagy a nyomtatásban, esetleg az újságírásban helyezkedtek el. Mások, akik nem rendelkeztek a szükséges forrásokkal, önkéntes szolgaként érkeztek az amerikai kolóniákra mezőgazdasági munkavégzésre háztartási alkalmazottnak vagy ritka esetben kézművesinasnak.

– A srácok a dokknál azt állították, az édesapja boltjában dolgozik – folytatta: – Az egyik azt is említette, hogy talán Simone-nak hívják.

Kis szünetet tartottam.

– Így igaz.

Ezen felbátorodva beismerte:

– Ez az ötödik bolt, ahol jártam.

Több okból is elkapott a nevetés. Az egyik a ráeszmélés volt, hogy ez a fiatalember mégsem jelent veszélyt számomra – mindössze udvarolni akart nekem. Amit persze nem tehetett meg még a bemutatkozó partim előtt, de kétségkívül tetszett a céltudatossága. És a leleményessége is. Az imént említett ír bevándorlók közül többen is kreolokkal házasodtak, így gyorsan beilleszkedtek La Nouvelle-Orléeans társadalmába. Valószínűleg a magabiztosságuk is közrejátszott. Incselkedni kezdtem vele.

– Nem biztos, hogy be kellene ismernie, milyen keményen próbálkozik.

Találkozott a mosolyunk. Hasonló korúnak tűnt, mint én, talán tizenhét éves lehetett.

– Tudom, várnom kellett volna egy hivatalos bemutatásra, de valójában tényleg szükségem lenne egy órára. A munkámhoz – mondta.

– Hadd találjam ki: üzletember?

Bólintott.

– Kikötői kereskedelem.

– Még egy tipp: ez az első állása?

– Az első fontos állásom. Ennyire nyilvánvaló lenne?

Nevettem. Papa helyeselné a munkáját. Én is, de nem akartam, hogy a fiú túlzottan elbízza magát.

– Szívesen segítek önnek karórát találni. Holnap – a retikülömmel és a kulcsokkal a kezemben megkerültem a pultot, és az ajtóhoz vezettem. – Mint említettem, hamarosan zárunk.

– Akkor holnap, amikor az édesapja is itt lesz. Szeretném viszont látni önt.

Megálltam, hogy viszonozzam a kedvességét. Helyette azt mondtam:

– Rendben, de csak egy feltétellel.

Ismét zavarba jött.

– Természetesen.

– Először meg kell mondania a nevét.

Behunyta a szemét, így sajnos elszalasztotta a mosolyom.

– David Tobin.

Én pedig hamarosan – gondoltam, mikor az emlékeimből kiszakadva a családunk bejárati ajtajához értem – Madame Tobin leszek. Beléptem az otthonomba, és egyenesen a társalgóba siettem, hogy elújságoljam a testvéremnek David lánykérését. Patrica azonnal rám nézett a kártyaasztal mellől.

Egy pillanat alatt rájött – és én is –, hogy hasonló hírekkel szolgálhatunk egymásnak.

– David – suttogta.

– És a te Charles-od – válaszoltam nagy odaadással.

Odaszaladtam hozzá, és megszorítottuk egymás kezét. Kuncogni kezdtünk, mintha megint ötévesek lennénk, és olyan titkokat osztanánk meg egymással, amelyekről senki más nem tudhat. Egészen addig észre sem vettem, hogy a legrégebbi barátnőnk, Sophie is a szobában volt, amíg meg nem szólalt.

– Azt mondjátok, mindkettőtöknek ma kérték meg a kezét? Édesanyátok el lesz ragadtatva!

Mama valóban el volt ragadtatva. Olyannyira, hogy azonnal neki is látott az előkészületeknek – kezdve azzal, hogy a francia negyed összes lakójának elújságolta, hogy eljegyezték a drága kis kincseit. Mama sosem árulta el, melyikünk született korábban. Csak az számít, hogy ketten egy párt alkottok. Kiegészítitek egymást, értitek? Eszerint is nevezett el bennünket: Patricia neve azt jelenti, éleslátású, az enyém pedig aki meghallja a dolgokat.

Aznap este hiába készülődtünk időben a lefekvéshez, mindketten tudtuk, hogy messze van még az alvás. Patricia a sajátja helyett az én ágyamba bújt – és olyan közel feküdtünk egymáshoz, mintha összenőtünk volna. A sötétben azt mondta:

– Ez egy álom.

– Mit gondolsz, a fiúk összebeszéltek?

– Papa szerint nem: külön jöttek az áldását kérni. De az biztos, hogy nem vesztegették az időt, hogy a partink másnapján már meg is kérték a kezünket.

A plafonra néztem és közben mosolyogtam.

– El tudod képzelni, mi vár ránk ezután?

Patricia megszorította a kezemet.

– Egymás mellett fogunk lakni.

– Talán még egy átjárót is tetethetünk az otthonaink közé.

Bólintott mellettem.

– Az sok mindent megkönnyítene. A gyerekeink kedvükre jöhetnének-mehetnének, mintha csak egy nagy ház lenne.

– Két gyermek? – kérdeztem.

– Fejenként. Oui.

– Mindnek barna szeme lesz.

– Barna haja.

– És halványbarna bőre, akárcsak nekünk – mondtam.

– Nem kellene a férjeink kinézetét is figyelembe vennünk?

– Non.

Nevetett, és éreztem, ahogy felém fordítja a fejét.

– És mindez az esküvőnk napján kezdődik majd. Ugye egyszerre tartjuk?

– Mintha ez egyáltalán kérdéses lenne.

A tél múlásával az esküvői terveink is szépen haladtak – tavaszra terveztük. A Patriciával közös esküvő gondolatától folyamatosan a felhők felett jártam. Ami azonban Davidet illeti, talán a durcás kifejezés írja le legjobban a párhuzamos eljegyzésekre adott reakcióját – és ez fokozottan igaz volt a kettős esküvőre.

– Nem szeretnéd, ha ez inkább a mi különleges napunk volna? – kérdezte. A társalgómba hivatott, ahol aztán zaklatottan járkált fel s alá.

A kanapéról néztem, ahogy papa egyik könyvét lapozgatja, majd azt válaszoltam:

– Nem értem, hogy az, ha megosztjuk Patriciával ezt a napot, miért tenné számunkra kevésbé különlegessé.

David folytatta az értelmetlen lapozgatást, és olyannyira belemerült a gondolataiba, hogy szájából kilógott a nyelve hegye. Egy puffanással visszatette a könyvet, majd leült mellém. Megfogta a kezemet, és játszani kezdett az eljegyzési gyűrűmmel.

– Tudom, hogy közel állsz a testvéredhez.

– Az ikertestvéremhez.

Csaknem minden emlékem Patriciával közös volt. Még egy olyan egyszerű tény is, minthogy most azon a kanapén ültünk, képes volt felidézni bennem közös pillanatokat: például amikor Patricia és én – tetőtől talpig egyformán – itt ácsorogtunk, az alsószoknyáink felhő módjára körbevettek minket, nevetgéltünk, és néztük, ahogy mama a barátaival kártyázik.

– Igen, persze. De Simone, számomra az esküvőnk a mi közös életünk kezdete. Nem lehetne, hogy ez csak a miénk legyen?

Az őszinte válasz az volt, hogy nem. Mama már mindent eltervezett. Az esküvő napjáig kevesebb, mint egy hónap volt hátra, és mama már alig várta, hogy a két kincse együtt csillogjon. Én pedig egyetértettem vele. Ugyanakkor nem akartam semmibe venni a vőlegényem kívánságát sem.

– Megpróbálok beszélni mamával – fészkelődtem. – Nem gondoltam, hogy a ceremónia ilyen sokat jelent neked.

– Hogy is ne jelentene?

David az órájára pillantott. Nemsokára jön érte a kocsi; találkozója lesz egy városon kívüli üzleti ügyben. Nekem is terveim voltak: a családommal az operába voltunk hivatalosak, és még át is kellett öltöznöm.

– Ha az esküvőt megosztjuk velük, az a jövőre is kihatással lesz, nemde?

– Milyen értelemben?

– Minden értelemben – válaszolta lassan David.

– David, drágám, szeretném megérteni az aggodalmadat, de nem tudom, mire gondolsz. Dis-moi.

A jobb szemöldöke szép lassan magasabbra emelkedett, mint a bal – sokszor ez történt, ha franciául szóltam hozzá.

– Magyarázd el, kérlek – fordítottam. – Látom, hogy ez fontos téma számodra.

– Nem lehetne, hogy mi előbb házasodjunk össze? Én előbb kértem meg a kezedet.

– Mindössze percekkel korábban, legjobb tudomásunk szerint.

Megnyalta az ajkait.

– Fontos, hogy hogyan alakul majd a jövőnk, mindössze ennyi. Az esküvő, a bolt…

– A bolt?

Papa ingaórája negyedet ütött. Mindketten rápillantottunk, és szinte hallottuk, ahogy a szerkezet azt mondja, mindketten késésben vagytok.

– David – szólaltam meg végül –, mi köze van papa boltjának az eljegyzésünkhöz?

– Mert azt gondoltam – lehajtotta a fejét, mikor a pillantásunk összetalálkozott –, hogy így mi örököljük majd meg.

Bólintottam. Papa egy este említést tett róla egy pohár brandy mellett. Aztán leesett.

– Szóval nem is arról van szó, hogy különleges legyen az esküvőnk, igaz? Hanem arról, ki házasodik először. Az a bajod, hogy nem tudod, így végül megszerezheted-e a boltot. Elvégre mindig is nagy érdeklődést mutattál iránta.

Természetesen időnként betért hozzám a boltba. Sőt, papához is gyakran csatlakozott a műhelyben. Összedugták a fejüket, együtt bütykölték a fogaskerekeket, együtt értékelték az árut. Legtöbbször másról sem beszéltek, mint az üzletről. Patricia vőlegénye, Charles sosem tett így; őt az orvostudomány érdekelte. Patricia sem mutatott soha érdeklődést a bolt felé. Szóval David aggodalma semmi másra nem szolgált, csak arra, hogy felidegesítsen. Felpattantam a kanapéról. David megpróbált utánam nyúlni, de egy gyors lépéssel kitértem előle.

– Elsőként szeretnél esküdni – mondtam az ablak felé fordulva, amelyben mindössze a tükörképét láttam. – Attól tartasz, hogy ha Patricia és Charles előbb házasodnak – vagy akár velünk egy időben – akkor Charles is részesedést kaphat a családi boltból.

– Simone, én – mondta, majd elhalóan folytatta: – Kérlek, ne gondold, hogy csak a papád boltja miatt udvaroltam neked.

– Sosem gondoltam ezt.

Rengeteget nevettünk, amíg udvarolt nekem. Lopott csókokat váltottunk és szórakoztató szóváltásokba bonyolódtunk. De most elbizonytalanodtam. Vajon csak azért kérte meg ilyen hamar a kezem, hogy előnye származzon belőle? Hogy bebiztosítsa a részesedését papa boltjában? Hogy ezzel új szintre lépjünk az intimitásunkban? Miután úgy döntöttünk, hogy összekötjük az életünket, egyikünk sem akart már az esküvőig várni. Nagyot sóhajtottam, majd felé fordultam.

– Ezt a beszélgetést majd később folytatjuk. Most mindkettőnknek dolga van.

David megrugdosott kiskutya módjára fogadta az elbocsátásomat. Azonban még ennél is jobban sajnálná, ha lekésné a kocsiját – az üzleti ügyei kétségkívül fontosak voltak számára. Én pedig igyekeztem arra koncentrálni, ami számomra fontos: a családomra, és az operában töltendő esténkre. Felöltöztem, amilyen gyorsan csak tudtam. Már így is késésben voltam, amikor a Bourbon Streetről elindultam a Théâtre d’Orléans felé.

Épp a Jackson Square-en fordultam be – még mindig két háztömbnyire a színháztól –, amikor hatalmas lármára lettem figyelmes: kiabálások hangjára, nyugtalanságra. Az épületek felett furcsa ragyogás világította meg a sötétedő eget. Mindez abban az irányban történt, amerre tartottam. Felemeltem nehéz szoknyáimat, és meggyorsítottam a lépteimet. A szívdobogásom is felvette a ritmust. A levegő egyre sűrűbbnek tűnt. Hozzám hasonlóan mások is arrafelé siettek. Kíváncsi pillantásokat vetettünk egymásra, de senki sem szólalt meg – mintha nem akartunk volna hangot adni a ránk váró szörnyűségnek. Pontosabban hangot adni annak, melyik épület állhat lángokban.

Ahogy elhaladtam a mellett a hotel mellett, amely mindeddig takarta a kilátásomat, beigazolódtak a legrosszabb félelmeim. Füst ömlött a Théâtre d’Orléans nyolc felső ablakából, és a boltíves bejáratok valósággal okádták magukból a lángokat. Egy röpke pillanatra megtorpantam. Egy lovas tűzoltókocsi érkezett, majd a férfiak kapkodva munkához láttak. Kihúztak egy tömlőt, majd vizet pumpáltak. Remegő lábakkal néztem, ahogy a vízsugár a boltíves bejáratok felé ömlik. Úgy tűnt, a tűzoltók erőfeszítései csak fokozzák a lángok erősségét. A tűz egyre csak heves táncát járta. Abban a pillanatban ébredtem rá: senki nem juthat át azokon az ajtókon – se ki, se be.

Valaki súrolta a vállamat, ahogy elfutott mellettem. Megbotlottam, és egészen addig botladoztam, míg végül én is futni kezdtem.

– Uram – kiáltottam a férfi után. – Az emberek kijutottak?

Nem válaszolt. Szólongatni kezdtem mindenkit, aki hajlandó volt meghallgatni.

– Hol vannak azok, akik bent voltak?

Kétségbeesetten kerestem az enyémmel azonos arcot, a szüleim arcát, vagy Charles-t. Megpillantottam szomszédjainkat, és más üzlettulajdonosokat. Aztán felismertem egy lányt a kisasszonyképzőből, ahová jártam. Beléjük kapaszkodtam; kérdeztem őket, hogy látták-e a családomat. Egyikőjük sem látta őket. Az egykori osztálytársnőm megragadott, és tovább magyarázott valamit. Nem tudtam felfogni a szavait, mindössze annyit, hogy az ő mamája is hivatalos volt az estre.

Egymásba kapaszkodva kerestük őket a tömegben. A színházon kívül gyülekezők ruháját azonban nem szennyezte be korom vagy hamu; arcuk mindössze az izzadtságtól csillogott. Kezeikkel a szájukat takarták, szemükből könnycseppek szivárogtak. Egy nő térdre borulva imádkozott. Kedvem lett volna csatlakozni hozzá, imádkozni azért, hogy a családom később érkezzen, mint én. Nem lehettek bent a színházban – ott, ahonnan senki sem tudott kiszabadulni.

Egy fülszaggató durranással beomlott a színház épülete. A hang véglegességére zokogás szakadt fel a torkomból. Mintha csak vajjá váltak volna a csontjaim, elernyedtem az osztálytársnőm karjaiban, és összeestem a macskakövön.

Harmadik fejezet

Kínzó fejfájás gyötört – talán a színház előtti ájulásomtól, vagy mindattól, amit az azóta eltelt napokban átéltem. Sophie türelmesen ült velem szemben a társalgóban. Az arcán gyászos kifejezés ült, de mégis magára erőltetett egy mosolyt – mintha egyszerre szeretett volna megnyugtatni és jobb kedvre deríteni. Értékeltem az erőfeszítéseit.

Rutinosan kevertem egy paklit a kártyaasztalon. Már az iskoláséveim előtt is tudtam kártyázni, hiszen évekig néztem mama vingt-et-un játszmáit a barátaival. Fogadásokat kötöttek, mama kártyákat osztott, pezsgőt kortyolgattak… Remek szórakozás volt, bár mama gyakran kiprovokálta, hogy a többiek lapjainak összértéke túllépje a huszonegyet, és így elveszítsék a játszmát. Én is gyakran így tettem.

Aznap azonban csak kevertem – nem bírtam rávenni magamat az osztásra így, hogy Patricia széke üresen állt. Úgy meredtem a kárpitozott bútorra, mintha akkor láttam volna először. Előfordult valaha, hogy a testvérem nélkül játszottam volna? Biztosan – talán, amikor valamelyikünk betegeskedett… De nem tudtam felidézni egy ilyen pillanatot sem.

– Simone – szólalt meg Sophie gyengéden –, hogy érzed ma magadat?

– Fáradtan – válaszoltam.

Mindig is gondjaim voltak az alvással – ezt mamától örököltem –, de most még nehezebben jött a szememre az álom. Ha sikerült is elaludnom, a fülszaggató durranás megmérgezte az álmaimat.

Sophie bólintott, mintha csak a megfelelő szavakat keresné.

– Azt elhiszem. A tegnapi nap…

Az ébredés… a ceremónia a St. Louis temetőben… az a rengeteg ember, akik lerótták a tiszteletüket az elhunyt családommal szemben – és velem, az újdonsült árvával szemben, aki egy olyan komolytalan dolog miatt kerülte el a halált, mint a késés. Most pedig Sophie javaslatára ott ültem a kártyaasztalnál, és egy hétköznapi dologgal próbáltam lekötni magam.

– Úgy sajnálom – mondta. – Azt gondoltam, talán egy játszma felvidítana.

Az ötlet ugyan nem volt rossz, de engem elhagyott a joie de vivre, és bárhol szívesebben lettem volna, mint abban az emlékekkel teli szobában.

Papa végrendelete ott feküdt mellettem, aznap reggel olvasták fel nekem. Mindig is tudtam, hogy nekem szánta a boltot, de ekkor már feketén-fehéren ott is állt előttem: az üzletet David Tobin és Simone Tobin nevére kell íratni.

Az utasítás azonban korainak bizonyult, hiszen még csak Simone Jules voltam. Simone Jules, lánygyermek és testvér. Simone Jules, aki csak huszonhárom nap múlva vált volna Madame Tobinná – abban a pillanatban, amikor Patricia Charles nevét vette volna fel. Aztán kellett volna érkezniük a gyerekeknek. Egy közös jövőnek, amely már nem következhetett be. Ki vagyok én most – tűnődtem –, ha már nem az a Simone Jules, aki voltam, de még nem is Simone Tobin, aki feleség, anya, és boltvezető?

A kártyapaklit az asztalhoz csaptam. A puffanás túlharsogta ükapám órájának kattogását. Egykor megnyugvást találtam ebben az egyenletes zajban, most azonban hangos üvöltésként visszhangzott a sajgó fejemben.

Sophie szóra nyitotta a száját, azonban az elektromos ajtócsengő csilingelése belé fojtotta a szót. A hang irányába fordítottam a fejem. Tegnap külön kértem, hogy kössék ki, vágják el a vezetékeket, vagy… csináljanak bármit, ami megszünteti a csilingelést. A gyászolók és együttérzők csak jót akartak, persze, de az a hang… Az a hang a fejemben önálló életre kelt.

Meghaltak.

Meghaltak.

Kisvártatva egyértelművé vált, hogy valaki gondoskodott a csengőről. A komornyik a társalgó ajtajában állt.

– Mr. Tobin érkezett.

David sietősen lépett a szobába, még mielőtt eldönthettem volna, hogy szeretném-e látni vagy sem. A veszekedésünk óta nem találkoztunk, hiszen nem is volt a városban.

– Simone – hozzám sietett, és a könyökömnél fogva a karjai közé húzott. Tavaszi veríték és többnapos ruha szaga volt. – Jöttem, amint hallottam a hírt. A családod… Az a rengeteg ember… – Feje az enyémhez koccant, amikor megrázta. Vettem egy mély, szaggatott levegőt, kényszerítve magamat, hogy ne sírjak. Hogy ne árasszon el a bűntudat, amiért csupán a véletlennek köszönhető, hogy élek… hogy sértetlenül megúsztam – mindössze egy forró gombóccal a torkomban és egy tátongó hasadékkal a szívemben. De az én szívem továbbra is vert. Hogy miért, abban nem voltam egészen biztos.

– Simone – ismételte David. Messzebb húzódott tőlem, majd megsimogatta az arcom. – Sajnálom, hogy nem lehettem veled az elmúlt napokban.

Nem haragudtam rá, amiért a szomszédos városban üzletelt, miközben darabokra tört és elidegenedett tőlem eddigi életem. Megüzentem neki a hírt, ő pedig – az érkezési ideje alapján – azonnal hazajött hozzám. Mindezek ellenére rá sem tudtam nézni – és nem azért, mert korábban összekaptunk. Valahányszor Davidre néztem, Patricia Charles-át láttam.

Ennek azonban nem sok értelme volt, hisz David és Charles egymás szöges ellentétei voltak. Davidnek kék, míg Charles-nak szürkék voltak a szemei. David alacsonyabb volt, hozzám hasonló magasságú, Charles azonban toronyként magasodott a testvérem fölé.

Bár értelmetlennek tűnt, az érzés mégis egyre jobban eluralkodott felettem. Bár David még itt volt, Patricia és Charles azonban már nem. Hogyan is állhatnék vele az oltár elé, amit négyünknek szántak?

Elfordultam, megérintettem az eljegyzési gyűrűmet, és az ablakhoz léptem. Az üvegen túl egy lovashintó, egy kéz a kézben sétáló pár, és háromemeletes házak egész sora volt látható, ám én mindebből semmit se láttam elhomályosult tekintetem miatt. A leheletemtől pára jelent meg az ablakon.

– Friss levegőre van szükségem – jelentettem ki egy kicsit túl magasra sikeredett hangon.

David hatalmas léptekkel szelte át a szobát.

– Simone?

Először ránéztem, majd Sophie-ra.

– Egyedül szeretnék menni – mondtam, megemelve egy kicsit a tenyerem. – Ne aggódjatok, még sötétedés előtt visszaérek.

Párás volt kint a levegő. Sétálni kezdtem az egyik irányba – nem számított, merre. A Mississippi dokkjaihoz vitt a lábam, ahol olyan gyakran jártam papával, mikor az ékszerek, ezüstök és egyéb áruk kirakodását felügyelte. Mivel jó érzékem volt a számokhoz, gyakran segítettem neki leltárt készíteni és könyvelni. Míg ő az órák fogaskerekeivel foglalatoskodott, én az asszisztenseként támogattam.

Megszaporáztam a lépteimet; céltalanul menekültem, amíg a hasam egy ládarakásnak nem ütközött. A kezeim a ládák tetejére zuhantak. Ahogy a karomra hajtottam a fejem, a homlokom megpihent az aranyporos karórán, amelyet a papámtól kaptam a tizennyolcadik születésnapomra. Visszatartottam a lélegzetem, és azon töprengtem, vajon Patricia meddig tudta visszatartani az övét, mielőtt a füst megtöltötte volna a tüdejét. Mielőtt elvette az ikertestvérem életét.

– Mademoiselle – hallottam.

A hang hallatán összerándultam, a maradék levegő pedig kiszökött belőlem.

– Jól van? – kérdezte a dokkmunkás.

Bólintottam, ő pedig kétségtelenül megkönnyebbült, hogy a munkáját nem kell egy nő vigasztalására cserélnie. Kesztyűs kezével a faláda felé intett, amin elterültem.

– Hát persze – mondtam, miközben odébb léptem, kezemmel az órámat és a csuklómat dörzsölve. A családom nélkül elveszettnek éreztem magam, mint aki rossz helyen van, és bizonytalan még a saját személyazonosságában is. Csak egy dologban voltam biztos: nélkülük képtelen vagyok a korábbi terveim szerint élni az életem.

– Merre tart a hajó? – kérdeztem.

A kikötő tele volt ládákkal, zsákhalmokkal, bőröndökkel, és várakozó utasokkal.

– Az arany földjére.

– Nyugatra? – kérdeztem.

Én személy szerint ez idáig nem sokat foglalkoztam az akkor még friss aranylázzal – épp csak annyit, amennyi papa leltárát érintette, de minden újság az ottani lehetőségekről zengett. Arról a sok emberről, aki a hegyek lábánál kezdett új életbe.

– A vadnyugatra – mosolygott.

A vad szócska megragadta a figyelmemet: mintha csak átvágott volna a gyászon, és egyenesen hozzám szólt volna. Amióta az eszemet tudtam, a családommal mindig az operába jártunk. Az opera visszafogott volt, tiszteletreméltó. Élvezetes is, de legkevésbé sem vad. Mégis, végül milyen veszélyes vállalkozásnak bizonyult…

Az az este megfosztott a jövőmtől Madame Tobinként, a családom nélkül pedig nem maradhattam Simone Julesként La Nouvelle-Orléans-ban. De Simone Jules máshol talán fel tudna emelkedni a hamvaiból…

– Mikor indul a hajó? – kérdeztem.

– Két óra múlva.

Az órámra pillantottam – az pont elég idő ahhoz, hogy visszaérjek a házba, írjak egy levelet az ügyvédünknek, és bepakoljam a bőröndjeimet. Ahhoz viszont nem elegendő, hogy az Aranyvárosba, és egy új életbe való menekülés ötlete elhalványuljon.

Negyedik fejezet

1849

San Francisco

Nyugtalansággal vegyes lelkesedéssel néztem végig az Aranyország partvonalán, miközben lesimítottam a fekete köpenyemet. A ruhadarab túl nehéznek érződött a meleg augusztusi levegőhöz. Alatta is feketét viseltem – egyrészt, hogy tisztelegjek a családom előtt, másrészt, mert ez a szín remekül elrejtette a tengeri utazás szennyeződéseit. Nem viseltem ékszert, még az eljegyzési gyűrűmet sem, egyedül a papától kapott órát.

A hajóra szállásom átgondolatlan és impulzív volt, de még így utólag visszatekintve is szükségesnek éreztem. A hat hónapos grand deuil nagy részét a gondolataimba merülve töltöttem. Azon töprengtem, hogy mindezek után kicsoda az a Simone Jules? Biztosan többre voltam hivatott, minthogy az a nő legyek, aki csak úgy képes hátrahagyni mindazt, amit az apja – és azt megelőzően az ő apja – felépített. Egy nő, aki képes elhagyni a férfit, akinek házasságot ígért. Éreztem, ahogy a David miatt érzett bűntudatom szinte az óceán mélyére húz. Csak a gyűrűjét hagytam ott neki – semmilyen levelet, semmiféle magyarázatot nem adtam arra, hogy miért hagytam el őt. Tudtam, hogy csúnya nevekkel illethetnének mindazért, amit vele tettem. Mégis, amikor az utazásom huszonharmadik napján megpróbáltam magam elé képzelni az esküvőnket, egyszerűen képtelen voltam rá. Patricia nélkül nem ment.

De itt, ebben az új világban, a családom nem számított.

A kocsis és a fiatal hordárom húztak egy utolsót a kötélen, amellyel a bőröndjeimet a lapos kocsitetőhöz rögzítették. Gyorsan borravalót adtam a hordárnak, mielőtt még visszaszaladt volna a hajóhoz.

– Hová vihetem? – kiáltotta a kocsis túlharsogva a rakpart zaját.

Egy bika kitört a szállítójából és őrjöngeni kezdett a koszos utcán. Három férfi ugrott rá kötelekkel, mire a fenevad felhorkant. Bár a zűrzavar hamar elmúlt, a szívem továbbra is hevesen vert.

– A Plázához – ennyit sikerült kinyögnöm.

Züllött, és túlságosan beszédes utastársaimtól hallottam a helyről. Hivatalosan Portsmouth térnek hívták – itt jelentették be először az arany felfedezését –, de a helyiek egyszerűbb becenevet találtak neki: a Pláza.

Úgy tűnt, a kocsist nem igazán nyűgözte le a jártasságom, és csak annyit kérdezett:

– Bármelyik szállás megteszi arrafelé?

Lehajtottam a fejem, és lágyabb hangon folytattam:

– Van esetleg javaslata? Ön, monsieur, biztosan ismeri a legjobb szálláshelyeket.

Papa boltjában, ahol számtalan vásárlóval üzleteltem, megtanulhattam, hogy a férfiaknak sokszor csak egy bársonyos hangra és egy kis hízelgésre van szükségük. A trükk sikere a finom részletekben rejlik. Némán a férfi felé nyújtottam a kezemet, hogy a kocsiba segíthessen.

És ő be is segített.

– A Parker House és a Bella Union Hotel a két legnagyobb létesítmény.

– Az utóbbi megteszi.

A Bella biztatóan hangzott. Amint a kocsi felkapaszkodott egy meredek dombon, megpillanthattam az előttünk elterülő Plázát. A francia negyedben a Jackson téren egy katedrális tornyosult, körülötte sétányok és zöldövezet. Ezzel szemben a Pláza egy koszfolt volt, bőséges gyalogosforgalommal, ökrökkel, rohangáló gyerekekkel, és árusokkal, akiknek a bódéi mind édességeket, újságokat, játékokat, és egyéb földi jókat hirdettek. A káoszt – amelyet errefelé ezek szerint térnek hívtak – épületek vették körül: a legtöbb fából készült, előkelőbb tégla vagy kő utcafronttal. Mint később megtudtam, a hamis előfalak célja az volt, hogy a költségek növelése nélkül szebb külsőt kölcsönözzenek az épületeknek. A kocsis egy jobbkanyarral sík terepre manőverezett – bár a tér többi része továbbra is a lankán terült el –, és a Kearny Streeten folytattuk az utunk. Gondolatban feljegyeztem minden épületet, ami mellett elhaladtunk.

Florence Étkezőszalon, Delmonico Étkezőszalonja, majd a Hugh, Noel & Crenshaw. Kihajoltam a nyitott kocsiablakon, hogy jobban szemügyre vehessem ez utóbbit. A bejárat mellett egy hordónyi hagyma állt – élelmiszerboltnak tűnt. Aztán az Egyesült Államok Étterem következett, majd a Dennison Exchange. Á, a korábban említett Parker House! Előtte egymásra pakolt gerendák és egy férfi körfűrésszel – fémkorongja sikoltozva vette a fordulatokat. Kíváncsian kinyújtottam a nyakam. Épp egy újabb emelettel bővítették az épületet. Mivel a Pláza minden irányba mindössze egy-egy háztömbnyi volt, biztos voltam benne, hogy bárhol is hajtom nyugovóra a fejem, a dörömbölés utol fog érni. Azonban biztos voltam benne, hogy jelen helyzetemben a csontig hatoló kalapálás nélkül is nehezen aludnék. A kocsink továbbhajtott.

Az utca utolsó épülete az El Dorado volt: egy szerencsejáték-terem, az ajtajai tárva-nyitva. Balra néztem, fel a Washington Streeten, és a Miners’ Bank mellett megpillantottam a Bella Union Hotelt. Kétszintes épület volt, egy férfi éppen létrán mászott a tető felé. Egy sötét, a hotel félig felfestett nevét viselő fatábla várt rá. Megakadt a tekintetem a tábla mögött elterülő tájon: a meredek dombot –, amely számomra valósággal hegynek tűnt – kis épületek és tákolmányok fedték, közöttük kijárt földutakkal.

– Megérkeztünk – kiáltott hátra a kocsis. Egy pillanattal később már az ablakomnál állt. – Megkérdezem, van-e kiadó szobájuk.

Kiadó szoba, hát persze. Gyorsan összeszedtem magamat. Elhatároztam: bárhogyan is lesz, engem nem állíthat meg semmi – így hát kikászálódtam a kocsiból. Ennek az épületnek legalább voltak redőnyei, ez bíztató jel. A Plázán kevés más épület mondhatta ezt el magáról. Persze az előző utcában, ahol éltem, minden háznak volt redőnye, és az emeletekhez erkély is járt. Elhessegettem a gondolatot – jobban mondva, az emléket – és a gyomromban érzett fájdalmat. Meggyőztem magamat, hogy csak az éhség tehet róla.

A kocsis visszatért, én pedig a tőlem telhető legszélesebb mosollyal üdvözöltem.

– Beviszem a holmiját. Második emelet, második szoba.

– Egyszerűen megjegyezhető – próbáltam könnyedén megjegyezni.

A férfi csak hümmögött. Követtem az épületbe, de a szemeimnek szüksége volt néhány pillanatra, hogy hozzászokjanak a sötéthez. Bár az épületet hotelnek titulálták, sokkal inkább emlékeztetett egy kocsmára. Korábban sosem jártam kaszinóban vagy szalonban – hisz ezek nem hölgyeknek való intézmények. Továbbá a hölgyek csak barátok közt, jól megvilágított, és civilizált társalgókban kártyáztak, ahol nem jellemző a cigarettafüst és az alkoholszag. Ez a helyiség nyugtalanná tett, de furcsa módon a szerencsejátékok mégis otthonosságot kölcsönöztek neki. La Nouvelle Orléans-ban húsz évvel ezelőtt nyílt meg az első legális szerencsejáték-terem, és nem sokkal ezután bevezették az első blöffölős játékot, a pókert is. Olyan érzés volt, mintha az épület titokban az előző városom előtt tisztelegne.

A kocsis mogorván megjegyezte:

– Sullivan heti vagy havi bérlettel adja ki a szobáit, napokra nem. A pénzét pedig előre kéri.

Megnyaltam az ajkaimat, és szinte éreztem a számban a szoba bűzét.

– És most hol tartózkodik ez a Sullivan?

Tudniillik biztos voltam benne, hogy nincs elég pénzem, hogy kifizessem. Mikor elszöktem otthonról, mindent eltettem, amit a családi széfben találtam. Ez elegendőnek is bizonyult arra, hogy lefizessem a szakács fiát, hogy diszkréten felvigye a csomagjaimat a hajóra, és hogy – lévén már nem volt több jegy – megvesztegessem az ellenőrt, hogy felengedjen a fedélzetre. Ezekkel az üzelmekkel azonban kis híján elszegényedtem. A maradék bankjegyeket jobb ötlet híján a ruhám alatt rejtegettem, és időnként innen hámoztam ki a dollárokat, ha különböző apróságokért fizetnem kellett. Titkos készletem ekkorra azonban jobbára teljesen kifogyott.

– Sullivan most nincs itt. Majd keresni fogja magát.

Ez fenyegetően hangzott. Megszaporáztam a lépteimet a kocsis mögött. Az első bőröndömet figyelemre méltóan gyorsan felvitte a lépcsőn. Az emeleten a szobám felé vette az irányt, majd oldalazva belépett. A csizmája segítségével áttolta a bőröndömet a tölgypadlón, majd sarkon fordult, hogy a második poggyászomat is felhozza.

– Hát jó – jegyeztem meg magamnak.

Csak álltam ott, ismerkedve az új lakrészemmel. Utastársaim olyan panziószobákról beszéltek, amelyeken több férfi osztozott, és emeleteságyakon aludtak. A hajóút alatt felmerülő számos félelmem közül az volt az egyik, hogy jómagam is ilyen szállásra kerülök. De ez nem olyan volt. Ez egy privát szoba volt, egyetlen ablakkal, amelynek poros üvege csak egy kis fényt engedett be – és azt is tovább csökkentette a tetőn festő férfihoz tartozó létra körvonala. Volt még benne egy mosdóállvány, meglepő módon egy fürdőkád, egy íróasztal gyertyákkal és egy tükör is.

Lélegzet-visszafojtva fordultam az üveg felé. Hat hónapja nem láttam a tükörképemet – vagy az ikertestvéremet. A lélegzetem is elakadt. Hiába néztek rám testvérem nagy, sötét szemei, és hiába láttam az ő vékony ajkait, az arcom beesett volt, az általában olíva színű bőröm sápadt és a hajamat turbán rejtette. Megváltoztam.

– Szeretné, hogy hordjak be vizet?

A mellkasomhoz kaptam.

A második bőröndöm az első mellett pihent. A kocsis a fürdőkád felé intett, nem is reagálva az ijedtségemre.

– Igen, kérem.

Feltételeztem, hogy a vizet egy fagyos kútból hordják, és igazam is lett. Mégis, miután kifizettem a kocsist, ő pedig továbbállt egy másik új jövevénynek segíteni, először csak a lábujjaimmal, majd a teljes testemmel belemerültem a kád vízbe. Egészen újszerű élmény volt, hiszen hónapok óta csak egy mosdótálat használhattam. Az ajtót nem lehetett kulcsra zárni, és bár aggódtam, hogy a tulajdonos utánam jön, mégis tétován a víz alá merültem. Az egész testem kihűlt, elzsibbadt – azonban azalatt a húsz másodperc alatt, amíg visszatartottam a lélegzetem, csodálatos érzésnek tűnt. Élénkítő volt.

Miután a hajamról és a testemről lemostam az utazás mocskát, választottam egy színes ruhát, és levelet kezdtem írni az ügyvédemnek. Abban a levélben, amit La Nouvelle-Orléans-ban hagytam, konkrét utasításokat adtam neki. Azt kértem tőle, hogy írjon referenciát minden szolga számára, majd adja el az ingatlant, és mindent, ami benne volt. Ami papa boltját illeti: rám hagyta ugyan, de Davidre is. David Tobinra, ahogy a végrendelet írta. Az ügyvédnek azt az utasítást adtam, hogy a teljes tulajdonjogot írassa át Davidre.

Az újabb levelemben arról írtam, hová küldje a régi otthonom eladásából származó pénzt, valamint a bankszámlánkon található jelentős összegeket. A találóan elnevezett Miners’ Bank tökéletesen megfelelt erre a célra.

Bár nem volt választásom, mégis tétováztam, hogy megadjam-e a tartózkodási helyemet. Mi van, ha David az ügyvédem feltételezett titoktartása ellenére meglátja? Vajon utánam jönne? Azok után, ahogy elbántam vele… Ha hajóra szállna, úgy áprilisban vagy májusban érkezne meg – számoltam az ujjaimon hány hónapba telne, mire a levelem megérkezik, majd mire David útra kel. Kivéve, ha New Yorkba utazna és onnan hajózna: akkor csak tíz hét. Az esetben már novemberben itt lenne.

Nem, nem fog utánam jönni. Azok után biztos nem, hogy szó nélkül otthagytam. Megpróbálhattam volna végre papírra vetni a megfelelő szavakat David számára is – hiszen a fejemben cikázó képzeletbeli bocsánatkérések még a tengeri madarak ricsaját is túlharsogták az úton –, de abban reménykedtem, hogy már továbblépett. Ha felvenném vele a kapcsolatot, talán még arra is venné a bátorságot, hogy tényleg összecsomagoljon.

A gyomrom hangosan korgott – tökéletes ürügy, hogy letegyem a tollat.

Kiléptem a szobámból, hogy feladjam a levelet, és hogy akkor először egymagamban felfedezzem a vadnyugatot.

♣

Feladat végrehajtva, nyugtáztam, miközben tekintetem újdonsült városomat pásztázta. Ekkorra váratlanul megszólalt egy harang. Sőt, több is. Megrémültem a harangszótól, és a hang által kiváltott hatástól: a férfiak állatcsorda módjára vonulni kezdtek az Egyesült Államok Étterem és a többi étkezde felé. Követtem őket. A büfékhez rohantak, amelyek akár vályúk is lehettek volna. Evés közben sokuk még villát vagy kanalat sem használt. Úgy tűnt, elsajátították annak a képességét, hogyan kanalazzák és lapátolják az ételt a szájukba mindössze egy kés segítségével – legyen szó akár folyékony, akár szilárd állagúról.

Be kell vallanom, mindez még a férfiak állatias étkezési szokásaitól eltekintve is szokatlan élmény volt számomra. Bár kávézókban jártam már azelőtt, többnyire otthon étkeztem. Inkább az utazók látogattak étkezdéket – és közülük is csak azok, akiknek nem volt vendéglátójuk vagy családjuk. Bár emlékszem, a családom annak idején nagy ügyet csinált abból, hogy az Antoine’s-ban együnk, amikor megnyílt – mikor is… – nyolc évvel ezelőtt. És az Antoine’s valószínűleg nem is csak utazókat szolgált ki. Jól emlékeztem rá, pedig Patriciával mindössze tizenkét évesek voltunk. Könyörögtünk mamának, hogy hadd csatlakozzunk hozzá és papához. Mama erre összeszorította a száját; kétségtelenül őrlődött, vigyen-e ilyen helyre gyerekeket. Nyugodtan hozd a kis kincseidet, Adélaïde, hadd ragyogjanak, mondta papa mosolyogva.

Úgy éreztem, mintha valóban ragyogtunk volna. Patricia és én a legszebb ruháinkat viseltük, és a lehető legudvariasabban falatoztuk az Escargots à la Bordelaise-t, imponálva ezzel a pincérünknek és minden körülöttünk étkező felnőttnek.

Az Egyesült Államok Étteremben a legkevésbé sem lepett meg, hogy a szemek nagy része rám szegeződött. Új voltam, ismeretlen, és úgy sejtem, számukra egzotikus: egy femme française – még ha egyazon országból is származtunk.

Ahogy összeválogattam a saját adagomat, és átmentem az emberek között egy szabad asztalhoz, a férfiaknak leesett az álluk, míg az a kevés nő összeszorította a száját, és láthatóan valamivel magasabbra emelte az orrát. Öntudatosan megérintettem a hajam, amit korábban vakon formáztam és tűztem a fejemhez. A nők errefelé nagyon szorosan összefogott frizurát viseltek, középen elválasztva, a ruhájuk pedig leginkább a családom szolgáinak öltözékéhez hasonlított. Hétköznapi volt és egyszerű – éles kontraszt az én sokszínű selyemruhámmal szemben. Kilógtam a sorból, és ezt a nők szíves-örömest tudtomra is adták rendszeres, de annál kevésbé diszkrét pillantásaikkal. Az osztriga és a tojások felét érintetlenül hagytam, és visszatértem a szobámba anélkül, hogy bárkinek a szemébe néztem volna.

Leültem a lószőr matracra, majd a kezembe temettem – eddigi tapasztalataim alapján – túlságosan jólfésült fejemet, ami egyre csak azon őrlődött, hogy nem tartozom ide – és azon, hogy mégis mit képzelnek magukról azok a nők. Az egynapos kirándulásokon kívül még sosem hagytam el a szülővárosomat. Még sosem vizslattak ilyen gátlástalanul. Lassan, remegve sóhajtottam –, majd hirtelen gondtalan, visító nevetések hangjára kaptam fel a fejem. A jókedv kétségtelenül nőktől származott, de biztosan nem az olyan mogorva fajtáktól, mint amilyenekkel az étkezdében találkoztam. Róluk nem tudtam ilyesfajta vidámságot elképzelni. A nevetgélő hölgyek léptei lefelé haladtak a folyosón, majd a lépcsőn. Hamarosan mély hangok is csatlakoztak hozzájuk. Koccintások hangját hallottam, majd megszólalt a zene: a földszinti szalon és szerencsejáték-terem életre kelt.

Valójában úgy hangzott, mint a soirée-k, amelyeket a szüleim nagy előszeretettel rendeztek. Patricia és én mindig a szobánkban kuncogtunk a számunkra ismeretlen hangok hallatán. Látni akarom, suttogta Patricia. Ahogy kimondta, én már csúsztam is ki az ágyamból, a keze felé nyúltam, és mezítláb elindultunk a parkettán.

Az emlék talpra állított. Papucsot vettem, és lassan, hangtalanul kiosontam a szobából, egyenesen a lépcsőhöz. Az egyik kezemet a korláton pihentettem – ismerősnek tűnt a helyzet, hiszen még mielőtt elég idősek lettünk volna ahhoz, hogy csatlakozzunk hozzájuk, Patricia és én épp így osontunk ki a lépcső tetejére leskelődni, hátha megpillantunk valamit azok közül a botrányos dolgok közül, amiket a szüleink a barátaikkal csináltak odalent.

Jelen lépcsőház egy füsttel teli szalonba vezetett, szemben a bárral. Amit láttam, egyáltalán nem hasonlított arra, amit érkezésemkor tapasztaltam. Mindebből semmi nem látszott akkor még! A plafonra függesztett, gyönyörű, aranyozott olajlámpások mind égtek. Fény terítette be az egész szobát; úgy pislákolt mindenütt, mint csillagok a felhős, éjszakai égbolton.

Egyes férfiak a bárpultnál álltak vagy az asztaloknál kártyáztak, mások csupán iszogattak vagy nőkkel táncoltak. Minden olyan hétköznapinak tűnt. Túl hétköznapinak. Ahonnan én származom, napokig tartó botrányt szított volna, ha egy idegen táncra kér. Vettem egy mély levegőt, de a felszálló füst köhögésre késztetett. Egy lépcsőfokkal lejjebb ereszkedtem. A következő látványra váratlan kacaj tört fel a torkomból: a számos tükör és gyertyatartó közé portréfestményeket akasztottak: femme française portrékat, a vetkőzés különböző szakaszaiban ábrázolva. Abban a pillanatban megértettem, hogy a fiatal hordár miért pirult el annyira, mikor rájött, hogy francia vagyok. Biztosan ő is töltötte már itt – vélhetőleg egész este tátott szájjal – az idejét, ugyanebben a szobában.

Szórakozásom múlandónak bizonyult; azonnal elillant, amikor egy test a lépcső korlátjához csapódott. Elakadt a lélegzetem, és ösztönösen a szám elé kaptam a kezem. A kiabálás, trágárkodás és lárma közepette egy nő közelebb hajolt a földön fekvő férfihoz, hogy a fülébe súgjon néhány szót, majd talpra segítette, és a többi táncoló nőhöz vezette.

Szalonlányoknak nevezték az ilyen nőket – azok a férfiak a hajón, akiket próbáltam messze elkerülni, nagyon szerettek volna ilyen nőkkel ismerkedni. Hetvenöt centért tizenöt percen keresztünk táncolnak veled, hallottam egyszer az egyik lelkesedését.

Hát, itt aztán szórják a pénzt rendesen, mondtam magamban. Ahogy forgatták a férfiak a nőket, a fény csak úgy csillogott a lányok színes, flitteres ruháin. Megérintettem a hasamat – és egyúttal a hasonlóan színes ruhámat. Az övék azonban botrányosan rövid volt; mindössze a lábszáruk közepéig ért, szinte érintve a bojtos csizmájukat vagy a térdüket. Az ajkaim szétnyíltak – kényelmetlenül éreztem magamat az öltözéküktől, a kihívó viselkedésüktől, és attól, hogy mindezt pénzért csinálják.

Néhányuknak még az alsószoknyája is kilátszott a fodros ruha alól. Legtöbbjüknek fedetlenek voltak a karjai és a vállai. És mindannyiuknak mélyre volt szabva a dekoltázsa, mintha azt akarnák éreztetni a férfiakkal, hogy szabadon beleáshatják az arcukat a kebleikbe. Egy nő hátravetett fejjel nevetett, mintha mindezt még élvezné is – nem értettem, hogyan.

Mindez túl sok volt nekem. Elakadt a lélegzetem. Úgy éreztem, mintha a füstös szoba szép lassan agyonnyomna engem. Hirtelen abbahagyták a táncot – biztos lejárt a hetvenöt cent. A szalonlányok a bárhoz vezették a táncpartnereiket. Az egyik lány felém fordult, mintha csak megérezte volna magán a tekintetem. Összerezzentem, a jobb sarkam a mögöttem lévő lépcsőfoknak ütközött. A lány mosolyogva intett, hogy menjek le a lépcsőn, erre azonban kevés esélyt láttam.

Mikor Patriciával lebuktunk leskelődés közben, kuncogva vonultunk vissza, és kezeinket a szánk előtt tartva szedtük a lépcsőfokokat.

Most azonban megfutamodás közben ebből a vidámságból semmit sem tapasztaltam.

Ötödik fejezet

Bárcsak azt mondhatnám, hogy a reggeli fény elárasztotta a szobám, de sajnos ez nem így volt. Az ablakom külső részén vastagon állt a por és a szennyeződés, megnehezítve mind a fény bejutását, mind pedig a kilátást. Az üveg árnyalata a legkevésbé sem mutatta rózsaszínben a világot, pedig az remekül jött volna akkori helyzetemben.

Nagy nehezen kinyitottam az ablakot. A létra már eltűnt. Homályos tekintettel néztem a tér nyüzsgését. A Pláza hangosabb volt, mint amihez szoktam, és nemcsak a folyamatos kalapálástól, hanem az emberek, állatok, kocsikerekek és hajókürtök hangjától. Persze ezektől La Nouvelle Orléans sem volt mentes, de itt minden valamivel erőteljesebbnek tűnt. Itt úgy éreztem magamat, mint egy partra vetett hal.

A tekintetem a padlódeszkákra szegeződött, mintha hirtelen átlátszóvá válhatnának, csak azért, hogy még több földszinti gátlástalanságnak lehessek tanúja. De csend volt. Feltételeztem, hogy a tegnap esti ricsaj okozói még alszanak – elvégre én is így tennék, ha képes volnék aludni.

A hajóúton is csak keveset aludtam. Túlságosan lekötött, hogy a kabinom ajtaja előtti lépteket, a gyomrom korgását, és a kínzó gondolataimat hallgassam. A bűntudat és a megbánás felvonásai között az új életemről is ábrándoztam, hogy milyen lesz majd – és hogy én milyen leszek. Az egyik elképzelésem az volt, hogy vezethetnék valami saját üzletet, mint ahogy papa boltjával tettem volna, ha maradok. Vonzó ötlet volt és – végignézve a Pláza túlsó oldalán fekvő Clay Streeten, ahol alig harminc épület állt, és még bőven voltak üres telkek – láttam is benne potenciált. Elegendő hely volt ilyesmihez. A kérdés inkább az volt, hogy számomra van-e itt hely?

Magam elé képzeltem a férfiak kiéhezett pillantásait, a felhúzott orrú nőket az étkezdéből, majd a földszinti férfiak és nők rakoncátlan viselkedését, és ekkor egy csipetnyi szégyenérzet kíséretében rádöbbentem, hogy én magam is felhúztam az orrom a szalonlányokon.