részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
Michael Crawley: Out of Thin Air – Running Wisdom and Magic from Above the Clouds in Ethiopia
Bloomsbury, London, 2020

Fordította Bujdosó István

Copyright © Michael Crawley, 2020
Hungarian translation © 2021 Bujdosó István
Magyar kiadás © 2022 Park Kiadó, Budapest
A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.
Borítóillusztráció © Eliza Southwood
Térkép © WayMarked Art, 2020

ISBN 978 963 355 788 4

Felelős kiadó Tönkő Vera
Felelős szerkesztő Vonnák Diána
Szerkesztette Greskovits Endre
A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Zsarnay Erzsébet
Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi
A borítót az eredeti felhasználásával készítette Gerhes Gábor

Elektronikus változat:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette Ambrose Montanus

Roslynnak és Maddynek

Időeredmények és versenycipők

A könyvben említett edzések és versenyek zöme 2015-ben és 2016-ban, vagyis nem túl régen zajlott. A sportcipők gyártási technológiájában bekövetkezett változások miatt viszont a maratoni futóversenyek megváltoztak. Ezért érdemes röviden szót ejtenünk az időeredményekről. A laikusok kedvéért szeretném megjegyezni, hogy a ponttal elválasztott jelölést használom az órák, percek és másodpercek között: vagyis a 2.01.39 azt jelenti, hogy két óra, egy perc, harminckilenc másodperc.

Az utóbbi néhány évben a szaksajtó többet foglalkozott a versenycipőkkel, mint a sportolókkal, és ezzel azt sugallták, mintha ma a futók sokkal gyorsabbak lennének, mint korábban. Etiópiában sem volt ez másképp, ahol sokan izgatottan (és némi aggodalommal) figyelték a cipőgyártásban rejlő lehetőségeknek a sportra gyakorolt hatásait. Ugyanakkor ha megnézzük az eredményeket, a legjobb teljesítményt elérő sportolók között a csúcssebességben nincs egetverő különbség. 2015-ben a férfiak között az ötvenedik legjobb idő 2.07.57 volt, 2019-ben ez 2.06.22. Ugyanebben az időszakban a nőknél is két perc környékén maradt a különbség: az ötvenedik legjobb idő 2015-ben 2.25.42, 2019-ben pedig 2.23.30 volt. Ez a másfél-két perces javulás azt mutatja, hogy a cipők valóban befolyásolták a teljesítményt, de korántsem olyan mértékben, ahogy egyes kommentátorok állítják.

Egyébként ez az ötvenedik legjobb idő – nagyjából két óra nyolc perc a férfiaknál és két óra huszonöt perc a nőknél – az az időeredmény, amit az általam ismert futók úgy emlegettek, hogy amikor ezt elérték, akkor érezték azt, hogy a sport „megváltoztatta az életüket”. 2015-ben ilyen idővel az ember már jó eséllyel tudott szerződni a Nikeval vagy az Adidasszal. Az amatőr futók talán könnyebben el tudják helyezni ezt a teljesítményt, ha azt mondom, hogy egymás után majdnem nyolc és félszer kell lefutni egy öt kilométeres távot férfiaknak 15.10-es, nőknek 17.15-ös részidőkkel.

1
Különleges levegő

Hajnali 4:40-kor csipog az ébresztőm, de én már néhány perce ébren vagyok. A szokásos énekek már amúgy is szólnak a templom hangszóróiból, a kutyánk meg egész éjjel a hiénákat ugatta. Amúgy sem alszom mélyen, ha tudom, hogy másnap korán kell kelnem. A futónadrágom már rajtam van, átbotladozom a többi holmin, amit előző este előrelátóan kikészítettem, hogy reggel könnyebben tudjak összekészülni. Öt perccel később Hailye és Fasil kopog az ajtómon. Fejüket kapucni védi a hidegtől. Indulunk a buszhoz.

– Álmos vagy? – kérdezem Fasilt amharául.

– Én aztán nem! – vigyorog rám.

Fasil a legritkább esetben vallja be, hogy álmos. Meglepődve látom, milyen sokan vannak kint a sötétben az utcán. Amhara nyelven a hajnal goh, és az emberek itt úgy kezdik a napjaikat, mintha valaki jó hangosan belekiáltotta volna ezt a szót a fülükbe. Férfiakat látok, akik céltudatosan haladnak a poros úton, másutt kisebb csoportok várják a városközpont felé tartó minibuszokat. Ezek a minibuszok hajnali négytől járják a várost, és már hallom is, ahogy a sofőr kiáltja az úti célt: Piazza, Arat Kilo felé! Egy kiskölyök ütött-kopott arsenalos pólóban kihajol az egyik ajtón, és rajtam gyakorolja angoltudását:

– Merre megytek? – kérdi.

– Az Entotóra – kiáltok vissza, mielőtt eltűnik a sötétben.

A Moyo Sports csapatbusza már tele van félálomban szundikáló futókkal. Kapucnis melegítőben, illetve hagyományos shammákba bugyolálva leginkább szerzetesek és bokszolók furcsa keverékére hasonlítanak, akik kétségbeesetten próbálnak még néhány percet aludni, mielőtt elkezdődik az edzés. Hailye, a segédedző és helyi ügynök-ügyintéző végig a telefonját bámulja, és sorolja a sofőrnek, hogy hol veszünk fel további futókat. A sötétben az út szélén várnak ránk, alkalmi munkások mellett, akik szintén újabb nehéz napnak néznek elébe.

A pirkadat előtti derengésben olykor egy-egy futó villan fel előttünk: az utakon csak ilyenkor lehet futni, később túl nagy lesz a forgalom. A reflektorok fényében és a kipufogók füstjében szellemként tűnnek fel, a sötétség azonnal elnyeli őket. A busz elindul hegynek fel, a kisebb lakott települések, amelyek mellett elhaladunk, még mindig sötétben szunnyadnak. De lassan ránk virrad, a műszerfalon keresztény képeket látok, a szélvédőn két matricát. A bal oldalin egy fehér galamb, a másikon egy felpattogzott Nike-logó. Az aszfalt után macskaköves szakasz következik, majd egyszerű földúton kanyargunk tovább. Végül meg kell állnunk, mert itt már veszélyesen keskeny az út a busz számára. Senki nem mozdul. Az első ülésen Meseret edző ellenőrzi három stopperóráját, gyorsan feljegyez valamit számokkal teleírt füzetébe. Végül hátrafordul, és leparancsolja az embereket a buszról.

Reggel hat óra van. A busz mellett állok, figyelem, ahogy leheletem párája a hegy felé száll, eltakarva előlem a félig-meddig továbbra is sötétbe burkolózó ösvényt, amelyen fel fogunk futni. Idegesen rázom a lábam, ízlelgetem a felettébb ritka levegőt. A busznak több mint egy órába telt idáig feljutni, szintben több száz méterrel az addisz-abebai lakhelyünk felett vagyunk, amely már eleve 2500 méteren fekszik. Néhány hete kaptam egy üzenetet Hailyétól, amikor még csak terveztem az itt töltendő időmet. „Azt javaslom, hogy az Entotót semmiképp ne hagyd ki – írta. – Haile Gebrselassiénak is ez volt a titka. Azért tudott olyan elképesztő teljesítménnyel győzni Berlinben, mert itt edzett.” Addiszban ez nyílt titok. Az utóbbi hetekben az erdei edzéseken több futó is hódolattal beszélt a már-már mitikus hegyről.

– 3800 méteren vagyunk – mondja Meseret. – Megnézheted az interneten!

Nem hiszem, hogy tényleg ennyire fent lennénk, mondom neki. Mert egyszerűen nem akarom elhinni, hogy csaknem a Mount Everest magasságának a felénél járunk, és még innen akarunk felfelé futni.

De a pontos magasság nem is annyira fontos. A magasságba vetett hit számít. Ha innen felfelé futunk, az nem árt a tüdőkapacitásnak, sőt, egy fiatal futónak még jót is tesz. Idefent különleges a levegő, mondja Aseffa nagyot nyújtózva. Futóhoz képest szokatlanul izmos a testalkata, nem véletlenül kapta a Biretu becenevet, amit Hailye vasembernek fordít. Teklemariam, akinek ritkuló haját a többiek azzal magyarázzák, hogy túl sok az esze, még hozzáteszi:

– Jót tesz a hemoglobinnak. – Amikor látja az arcomon a meglepetést, ami részben azért is van, mert az angoltudása igencsak korlátozott, így folytatja: – Hemoglobint ismersz, nem?

– Személyesen nem.

– Na, csak futsz nagyon lassan – mondja. – A levegő különleges.

Az Entoto háromszor magasabb, mint Anglia legmagasabb pontja. Ez az a magasság, ahol az embernek rögtön megfájdul a feje, amint futni kezd, én már az ujjaimat sem érzem. II. Menelik császár a 19. század végén itt alapította meg Addisz-Abebát. A hegyen hideg van, ezért kis idő múlva Menelik felesége le akart költözni a völgybe, ahol kicsit kellemesebb a klíma, és meleg vizű források is vannak. A hegyre Ausztráliából importált eukaliptuszfákat ültettek, ezért is mondják rá, hogy ez Addisz-Abeba tüdeje, jóllehet idefent nemigen érezni az oxigént.

– Elsőre megterheli a légzőrendszeredet – mondja Meseret. Égszínkék, térdig érő Adidas dzseki van rajta, a kapucnit is felhúzta, és szorosan megkötötte az álla alatt, hogy ne menjen be a hideg. – Csak lélegezz mélyeket, be – mondja, és miközben lábujjhegyre áll, teljes testével beszívja a levegőt –, aztán ki… – mutatja, és nagy erővel kifújja a levegőt. – Be… és ki… – Majd barátságosan megveregeti a vállam.

A buszból szinte ömlik utánunk a vonakodás. Jó pár percbe beletelik, amíg elzsibbadt végtagjainkat átmozgatjuk, de az edzőtársak közötti szokásos kellemes hangulat helyett így is csak álmos reszketés uralkodik. Látom, hogy az etiópok is tartanak a hegytől, nem csak én. A főcsoport, mondja az edző, 70 percet fut, 3.50-es ezrekkel. Aztán jön tizenkét 200 méteres sprint hegynek felfelé.

– De szerintem – fordul hozzám – te a sprinteket ma még kihagyhatod. – Bólintok, hogy rendben. – Csak fusd végig lazán a 90 percet, oké? Lazán, de keményen! – teszi még hozzá, majd elsétál.

Pont erre a titokzatos tanácsra volt szükségem ezen a félhomályba burkolózó úton, a hegy derekán, így, hogy még nem is akklimatizálódtam ehhez a magassághoz. De Teklemariam megnyugtat, hogy ő nem a főcsoporttal fut, hanem végig mellettem marad.

A busz, melynek ablakait a bolygó hatvan legedzettebb tüdeje párásította be, a tisztás szélén pihen a fák előtt. Teklemariam szól, hogy kövessem, és nagyon lassan megindul az erdő felé, a többiek után. Elkezdünk futni, és rögtön jobban érzem magam, megnyugtat az ismerős érzés, ahogy a testem ébredezni kezd, az izmok kicsit gyorsabban melegednek, mint a levegő. Valószínűleg ez a legmagasabb pont, ahol valaha futottam, de a reggeli futás érzése itt is ugyanaz, ami vigaszt nyújt az idegen környezetben. Végtagjaim ellazulnak, megnyúlnak, és fokozatosan hozzászoknak a Teklemariam által diktált könnyű tempóhoz. De egyből szédülni is kezdek egy kicsit, és érzem, hogy a tüdőmnek megerőltető még ez a kocogás is. Meseretnek igaza volt, amikor azt mondta, hogy megterheli a „légzőrendszeremet”. Hirtelen egyből tudom, milyen izmok kellenek ahhoz, hogy beszívjam és kifújjam a levegőt. Tisztában vagyok a légzés mechanikájával. Ez általában tudattalanul zajlik, úgyhogy kicsit meglep a dolog. Érzem, ahogy a testem küzd az oxigénhiánnyal, és amint ezt felfogom, minden erőmmel arra koncentrálok, hogy teljesen megtöltsem a tüdőmet levegővel, ahogy Meseret mutatta.

A nap villódzni kezd az eukaliptuszfák között, és nem hallok más hangot, csak a cipőnk ritmikus pattogását a talajon. A busz csendjét lassan lerázzuk magunkról, helyét a játékos csevegés veszi át: az etiópok reggeli futás közben gyakran beszélgetnek, és tudom, hogy amíg a főcsoport előttünk beszélget, a tempó nem lehet annyira komoly. De aztán az ösvény megindul felfelé, két egymást követő tízperces emelkedő következik. A fák itt már nem tűnnek természetesnek. Valahogy túl büszkén állnak, egyenesek, mint a vonalzó. Majd egyre ritkulnak, és megjelenik mögöttük a kopár, holdbéli táj: az etióp Mont Ventoux.

Gondolataim kezdenek elkalandozni, itt fent az oxigénhiány miatt nehéz egy dologra koncentrálni, a pálya egyre inkább a Hamsterley-erdőre emlékeztet Durham közelében, Északkelet-Angliában, ahol felnőttem. Az erdőt most óriási harangbúrának érzem, amelyből kiszívták az oxigént. Az ösvény, amely eleinte úgy tűnt, hogy a hegy szeszélyes hullámzását követi, egyre hajmeresztőbb emelkedőkön vezet felfelé. És ahogy fárad a lábam, minden lépéssel egyre kevesebb oxigén jut az izmaimba az egyre ritkuló levegőből.

Az előttem haladók kettesével-hármasával válnak ki a csoportból. Eljött a pont, ahol szavak nélkül is mindenki tudja: most kell gyorsítani. A fejek lefelé fordulnak, növekednek a távolságok. Eleinte észrevétlenül történik mindez, aztán félelmetes gyorsasággal. Hirtelen úgy kell küszködnöm, ahogy futás közben még soha. Mindössze egy hete vagyok itt. A tüdőm nem bírja ezt a ritka levegőt, és a lábam sem tudja, hogyan kezelje, hogy egyszer csak megszűnt az üzemanyag-utánpótlás. Csak arra figyelek, hogy emeljem a lábam, és felérjek a csúcsra, de mindig kiderül, hogy ez még nem a csúcs. Végül már csupán arra összpontosítok, hogy ne kezdjek el sétálni. És nem nézek fel, hogy gyönyörködjem a kilátásban, mindig csak a talajt nézem, egy kis részt a lábam előtt, és minden erőmmel azon vagyok, hogy továbbmenjek. Figyelmem a testemben tomboló érzetek felé fordul, amelyeket mindig nagyon nehéz leírni.

Eszembe jut Kenny Moore olimpiai negyedik helyezett maratonfutó és a Sports Illustrated újságírója, aki soha nem volt hajlandó a „fájdalom” szót használni, amikor a futásról írt. „Ez nem az a fájdalom, mint amikor megégeti a főzőlap a kezedet – írta. – Sokkal inkább gyengeségnek érzed. Mintha olyan súlyt cipelnél, amit nem bírsz el, egyfajta pánik, amit nem tudsz uralni.” Igen, úgy érzem, mintha muszáj lenne megállnom. Gondolataim teljesen szétesnek, már csak homályos szótársítások villannak fel. Ahogy vánszorgok felfelé a meredek hegyoldalon, azt veszem észre, hogy szavakat mormolok: ács, rács, bogrács, kovács, kalapács. Egyre nehezebben veszem a levegőt, erről eszembe jut az első futásom. Kezem a kilencéves térdemen, éppen próbálok bocsánatot kérni apámtól, hogy miattam nem tud gyorsabban haladni, érzem a kezét a vállamon, azt mondja, semmi baj, ő már annak is örül, hogy együtt futunk. Majd ahogy kicsit megnyugszom, az marad meg, hogy a futás fájt, mégis sokkal mélyrehatóbb élmény volt, mint bármilyen más sport, amit addig kipróbáltam.

Végül Teklemariam visszajön hozzám, és megnyugtat, hogy már csak kétszáz méter van hátra. Aztán pár száz méterenként megkérdezem, hogy most mennyi van még. Ő pedig mindig azt feleli:

– Mondtam, már csak kétszáz méter!

Szerinte ez vicces. Pedig nem az. Most már tényleg csak vánszorgok, szúr a szemem, tiszta sót izzadok, és azt kívánom, bárcsak meg tudnék szólalni, hogy vitatkozzam vele. Aztán még egy forduló, és ott van előttünk a busz. Megállhatok. Két perccel később Teklemariam már vissza is nyerte a vonzerejét. Akárcsak a nagy Haile Gebrselassiéé, az ő vigyora is ragadós. Még fél nyolc sincs, de én már lefutottam húsz kilométert. A nap immár ragyog Addisz-Abeba felett, és még látjuk, ahogy a főcsoport meredek emelkedőkön fel- és leszáguldva futja a sprinteket. Igen, most már emlékszem, miért is imádom ezt annyira.

Meserettel állok a dombtetőn, 3500 méteren, alattunk tanyák. Tukulok, kerek sárkunyhók és aranyszínű szalmakazlak tarkítják a domboldalt. A csoport száguld felfelé az emelkedőn, Meseret odakiált nekik:

– Na! Na! Gyerünk! – biztatja őket.

Csaknem mindegyik futamot Tsedat nyeri. Ő mindössze 152 cm magas, de két kurta lába elképesztő erővel pörög a teste alatt. A hetedik futam után Hunegnaw, aki most épült fel egy súlyosabb sérülésből, félreáll, és hányni kezd.

– Beledöglök! – mondja Meseretnek.

– Döglesz egy fenét! Gyerünk, indulás lefelé! – feleli az edző.

Edzés alatt nincs haverkodás, de utána, amikor már mindenki a füvön hever, és lazít, Meseret átkarolja, és megnyugtatja, hogy nemsokára újra formába jön.

– Persze, tudom – mondja Hunegnaw erőtlen mosollyal.

Néhány évvel ezelőtt 59.39 alatt futotta le a félmaratont, és nyolcadik lett a terepfutó-világbajnokságon. Tudja jól, hogy ha néhány hónapig rendesen edz, a világ legjobbjaival is felveheti a versenyt. De itt a korábbi eredmények nem sokat számítanak, és több százan vannak, akik szorongatják, többek közt az a húsz nagyszerű futó is, akik itt vannak vele ezen a reggeli edzésen.

Ahogy ott ülünk a fűben, más futók is megjelennek a fák között, átfutnak a mezőn, és eltűnnek az erdőben. Vannak, akik kettesben, mások nagyobb csoportokban érkeznek, libasorban tízen-tizenöten. Senki sem fut egyedül.

– Jó sokan edzenek errefelé – jegyzem meg.

– Legalább ötezren Addisz-Abebában – bólint Meseret. – Nagy elánnal vágnak bele, aztán a lelkesedés alábbhagy, a végén alig páran maradnak, akik viszik is valamire. Abból a pár százból, akiket ma itt láttál, fél kezeden is megszámlálhatod, hogy hányan lesznek sikeresek – mutat egy csapatra, amelyik teljes összhangban halad épp át a mezőn.

– És mi kell ahhoz, hogy valaki sikeres legyen? – kérdem.

– A sikeresek azok – feleli –, akik használják a szemüket és a fejüket is, mielőtt megmozdítanák a lábukat. Akiket az érzelmek hajtanak, azoknak nem jön össze.

Kicsit meglep a válasz, mert valami szokásos közhelyre számítottam, hogy kemény munka, kitartás és 110 százalékos odaadás. Gyorsan beírom a hallottakat a jegyzetfüzetembe. Ez az első füzetem abból a tizenkettőből, amit az Etiópiában töltött idő alatt teleírok.

A többiek viccelődnek a napsütötte réten, Hunegnaw és egy másik futó elmegy a közeli tanyára egy gyenge helyi sörért. Ezzel máris itt a következő meglepetés: Meseret edző erre csak annyit közöl, hogy kiváló szénhidrátforrás. Aztán látom, hogy egy aktatáskás férfi rohan lefelé a lejtőn, az egyik futó mond is valamit amharául, amiből csak a jibb, vagyis a hiéna szót értem. Aztán mindenki nagyot nevet. Megkérdezem Hailyét, hogy mi volt a vicc.

– Ez egy ilyen szólás – mondja. – A leggyorsabb hiéna csak az antennát kapja – és az ujjait a feje fölött tartja.

– Mármint a szarvat? – kérdezem.

– Ja, azt, a szarvat. Mert amelyik túl gyorsan megy, az kapja el a préda fejét, és a többieknek jut a java.

– Aha. „Lassan járj, tovább érsz!”

Kicsit azért furcsa ez a mondás egy olyan profi sportoló szájából, akinek attól függ a megélhetése, hogy milyen gyorsan tud futni. Bár az edzésről mi sem sietünk haza, a sofőrünk elaludt a fűben.

Az edzés előtti reszketés és az edzés utáni vidámság közt nem is lehetne nagyobb a különbség. Az utóbbi két órában annyi érzelmet tapasztaltam meg, amennyit máskor hetek alatt se. Etiópiai tartózkodásom tizenöt hónapjának még csak az elején vagyok, de máris rádöbbentem, hogy a futásban és az antropológiában van valami közös: mindkettő lehetővé teszi, hogy az ember teljesen másfajta életet éljen. Antropológusként elmerülök az addisz-abebai életvitel ritmusában és bonyodalmaiban, futóként pedig, mivel minden futásnak megvan a maga érzelmi tartománya, és mert a komolyabb hosszútávfutó-edzésnek is megvannak a maga egyedi kihívásai, a versenyre való felkészülés mindig olyan, mint egy utazás vagy egy nagy kaland.

Negyven évvel ezelőtt a híres szociológus, Max Weber írta, hogy a kiábrándulás modern korunk legfájóbb traumája. Szerinte a nyugati társadalmakban sokan úgy gondoljuk, hogy nem léteznek titokzatos, kiszámíthatatlan erők, amelyek befolyásolhatják életünket, sokkal inkább úgy hisszük, hogy elvileg mindent mi irányíthatunk, csak el kell végezni a megfelelő számításokat. Ez napjainkban még inkább igaz, mint annak idején, amikor ő ezt megfogalmazta. Ma már pulzusszámmérővel futunk, a GPS-szel ellenőrizzük gondosan megtervezett útvonalunkat és a tempót. Aztán feltöltünk minden adatot olyan alkalmazásokba, mint a Strava, sőt félig viccesen azt mondjuk, hogy ami nincs feltöltve, kilistázva, mások eredményeivel összevetve, „az nem is számít”. A sporttudományok doktorai a legjobb atlétákkal különféle teszteket végeztetnek el csak azért, hogy meghatározzák az ideális sportoló lelki paramétereit. Azt hisszük, ismerjük a határainkat. Etiópia számomra azért olyan lenyűgöző, mert a futók itt igenis hisznek benne, hogy léteznek titokzatos és kiszámíthatatlan erők, amelyek fontos szerepet játszanak a sikereikben. Ugyan mi másért utaznának alkalmanként négy órát hetente háromszor csak azért, hogy egy olyan helyen futhassanak, mint az Entoto? Hajnali négykor felkelni, elutazni a megszentelt földre, ahol különleges a levegő, ez már inkább zarándokút, mint testedzés.

Etiópiában úgy vélik, hogy az energiát angyalok és démonok uralják, és boszorkánydoktorok segíthetnek, hogy megszerezd egy másik futó erejét. Egy névtelen futó azt mondta nekem az erdőben teljesen komolyan, hogy 25.32 alatt fogja lefutni a 10 000 métert – ami csaknem egy teljes perccel jobb, mint a jelenlegi világcsúcs. Ez az a hely, ahol az Entoto levegőjének köszönhetően én is 2.08 alatt fogom lefutni a maratont. Egyszóval ez az a hely, ahol a varázslat és az őrület kéz a kézben jár, és ahol az emberek még tudják, mit jelent álmodni.

Különösen a nagyon tehetséges etióp és kenyai futók elképesztő hosszútávfutói teljesítményei miatt a sportriporterek körében a mai napig elfogadhatóan hangzik, ha úgy utalnak rájuk, mint kelet-afrikaiakra vagy egyszerűen csak afrikaiakra. Sőt, volt szerencsém 2016-ban a Nagy Skót Futóverseny alkalmával egy teljes órát a BBC kommentátori állásában tölteni, ahol Moses Kipsiro ugandai futót következetesen csak kenyainak nevezte a tudósító, amikor az a skót Callum Hawkins ellen versenyzett. És mivel a versenyt Glasgow-ban tartották, ahol Kipsiro nem sokkal azelőtt nyerte meg az 5000 méteres és a 10 000 méteres férfi síkfutást is a Nemzetközösségi Játékokon, ezt még a szokásosnál is felháborítóbbnak éreztem. Gondoljunk csak bele egy pillanatra! Vajon melyik sportágban tűrnék el ezt szó nélkül? Ha például Didier Drogbát nyugat-afrikainak neveznék, vagy ne adj’ isten, a szerb Novak Đokovićra azt mondanák, hogy horvát? Ráadásul Etiópiában az a szokás, hogy a gyermekek a saját nevük mellé megkapják az apjuk, sőt olykor még a nagyapjuk nevét is. Azaz amikor a sporttudósítók a híres etióp futót, Kenenisa Bekelét egyszerűen lebekelézik, akkor valójában az apjára utalnak, ami az etióp nézőket igencsak összezavarja. Ezért én ebben a könyvben igyekszem ügyelni arra, hogy a megfelelő neveket használjam.

Egyébként szerintem mindez részben a hosszútávfutás misztikuma miatt van így. Van ugyebár a hosszútávfutó sokat emlegetett magányossága, ami miatt sokan úgy gondolják, hogy ezek az emberek önmaguknak való, introvertált fazonok, akik egy-egy pillanatig lenyűgöznek minket emberfeletti teljesítményükkel, sebességükkel és kitartásukkal, aztán már el is tűnnek a szemünk elől, és visszavonulnak az Entoto erdeibe. Olyan keveset tudunk ezeknek a hihetetlenül tehetséges sportolóknak az életéről és gondolkodásáról, hogy olybá tűnhet, mintha az általuk véghez vitt teljesítmény nem is e világi lenne, hanem csak úgy a semmiből pottyant volna közénk. Ezért volt annyira találó a Geoffrey Kamwororról szóló film címe is, Az ismeretlen futó: annak ellenére tudtak keveset róla, hogy a terepfutás junior világbajnoka volt, most pedig ő tartja a félmaraton világcsúcsát.

A másik ok pedig az lehet, hogy a hosszútávfutásban elért sikereket általában bizonyos veleszületett tulajdonságok következményének tartjuk, vagyis úgy gondoljuk, hogy ezeket a sportoló nem tudja befolyásolni, egyszerűen vagy megvan neki, vagy nincs, mint például a magasság. Azt hisszük, hogy a legjobb etióp, kenyai és ugandai futók eredményei tényleg csak úgy a semmiből jönnek. Mások bizonyos konkrét genetikai adottságokat sejtenek a háttérben. Az Athlome-projektnek például, amely egy olyan tudósokból álló nemzetközi konzorcium munkáját takarja, amelyik az emberi fizikumért felelős géneket kutatja, konkrétan az a célja, hogy azonosítsa a „kiváló sportteljesítményeket lehetővé tévő genetikai hátteret”. A projekt igazgatója, Yannis Pitsiladis számos tudományos cikket publikált azon premissza alapján, hogy a kimagasló sportteljesítmény mögött nagy valószínűséggel létezik valamilyen genetikai komponens is, ugyanakkor elismerte, hogy ezt egyelőre nem sikerült azonosítaniuk.

Tartalom

Addisz-Abeba futótérképe

Időeredmények és versenycipők

1. Különleges levegő

2. Lehettem volna maszinkóművész is

3. „Az ő lábukat követni”

4. Eddig jól ment

5. Az álmok mezején

6. Cikcakkban a csúcsra

7. Az jó, ha őrült

8. Rómában nyerni felér ezer győzelemmel

9. Mi értelme van annak, hogy éjjel háromkor fel-alá rohangáljunk egy dombon?

10. Honnan jön az energia?

11. A játék megér egy gyertyát

12. „Levegőzés”

13. Még szép, hogy ki akarják nyírni egymást

14. A futás maga az élet

Köszönetnyilvánítás

Képek

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Barlow – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0