JODI ELLEN MALPAS

A BRIT

Törvényen kívüli férfiak 1.

ULPIUS BARÁTI KÖR

BUDAPEST

Az eredeti mű: The Brit by Jodi Ellen Malpas

Fordította: Márton Andrea

Copyright © Jodi Ellen Malpas

Hungarian translation © Márton Andrea, 2022

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2022

ISBN 9789635800919

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Prológus

ELSŐ RÉSZ

DANNY

London – húsz évvel korábban

Éreztem a szagát. Bacon. Zsíros, nehéz bacon. Ahogy átkutattam a hatalmas kuka tartalmát a hamburgerező mögött, ahol naponta vadásztam kajára, még jobban összeszorult a gyomrom. Kétségbeesetten kerestem, mintha az életem függene tőle, szottyadt sült krumplik és penészes kenyérszeletek között turkáltam a finomság után. Amikor arrébb húztam egy kartondobozt, és az illat erősebb lett, kevésen múlott, hogy hálatelten pillantsak az ég felé. De nem tettem, mert ha létezett volna Isten, nem hagyta volna, hogy egy kukában keresgéljek étel után.

Majdnem teljesen biztos voltam benne, hogy még életemben nem láttam ilyen szép bacont, és az én bacondarabkámon itt-ott még olvadt sajt is volt. Összefutott a számban a nyál, a gyomrom hangosan megkordult. Beletömtem a számba, és úgy daráltam a fogaimmal, akár egy megszállott. Sajnos túl hamar nyeltem le. Ki kellett volna élveznem az ízét. Ki tudja, mikor találok még egyszer ilyen mennyei mannát? Hiszen lássuk be, ki az a barom, aki leszedi a bacont a baconös sajtburgerről? Ez volt a szerencsenapom.

Ahogy megtöröltem a kezem, leugrottam a kuka tetejéről, és a bordám közé hasító fájdalomtól halkan felszisszentem. Felhúztam a pólómat – a két pólóm közül ez a három mérettel kisebb volt, pedig csak egy alultáplált tízéves voltam –, és megszemléltem a kárt.

– Rohadék! – mormoltam, és végignéztem a felsőtestemet borító színes foltokon: lila, sárga, zöld és kék színben játszottak. Milyen ostoba voltam! Azt mondta, megbízhatok benne. Megígérte, hogy nem bilincsel meg, ha megteszem, amit mond, és odaviszem a sörét. Abban a pillanatban, hogy feléje nyújtottam a sörösdobozt, felém csapott vele. Nem fájt. Verés közben sosem fájt, csak utána, miután megmenekültem a karmaiból, és már nem szuggeráltam magamnak azt, hogy nem fáj – akkor kezdtem el érezni a fájdalmat. Valahol mindig is tudtam, hogy még jobban feldühíti a némaságom, amikor kiadta, amit rám mért.
De már évekkel korábban megtanultam, hogy megelégedésemre szolgál, hogy felbosszantom. Sosem látott könyörögni. Sosem látta a fájdalmamat. Soha. Még akkor sem, amikor arccal előre a konyhaasztalra lökött, és beerőszakolta a farkát a seggembe.

Sietve átvágtam a sikátoron a főút felé; már a csípős hideget sem éreztem. Megkeményedtem. Megszoktam szánalmas kis életem lassan csordogáló kínjait. Csak egy féloldalt kiszakadt póló volt rajtam, alóla kikandikált vézna felsőtestem. Decemberben. Mínusz egy fok volt, de én semmit nem éreztem belőle.

Épp odaértem a sikátor végébe, amikor hallottam, hogy a nevemen szólítanak. A hang hallatán jobban tettem volna, ha rohanni kezdek. Azonban én megfordultam, és megláttam Pedrót, aki az út túlsó végén lakott, a puccos lakóparkban. A szokásos ötfős bandája kísérte, mindegyik gyerek jómódúbb volt, mint én. Ez persze nem volt nehéz. Pedro olasz volt, a családjáé volt az étterem a főutcán, ami mögött olyan gyakran kerestem magamnak némi harapnivalót. Amikor először kutattam át a kukát valami maradék után, Pedro észrevett, és attól a naptól kezdve eltökélte, hogy megkeseríti az életemet. Vagy inkább még jobban megkeseríti.

A hat fiú körülvett, én pedig egyenként végignéztem rajtuk. Nem féltem. Mi több, inkább csodáltam őket tiszta ruhájukért és vadonatúj cipőjükért. Mind olaszok voltak, azt hiszem, unokatestvérek, de a nagydarab Pedro volt a fővezér; jó harminc centivel a többiek fölé magasodott.

– Mi az, találtál valami fincsit, te kis koldus? – akarta tudni Pedro, és a kuka felé intett, amiből az imént másztam ki. Unokatestvérei röhögésben törtek ki, mintha nem hallották volna már vagy tucatszor, hogy Pedro felteszi nekem ezt a kérdést. Nem is válaszoltam; a válaszom nem változtatott volna a végkifejleten, és ha elfutok, a következő találkozásunk csak hosszabb ideig tartott volna. Úgyhogy álltam, és megvártam, amíg Pedro odalép hozzám; aznap másodszor zárultam be a külvilág előtt. Pedro gonosz vigyorral odahajolt hozzám, majd undorral elfintorodott.

– Na? – akarta tudni.

– Bacont találtam – válaszoltam sztoikus nyugalommal. – Jobb volt, mint az a szar tészta, amit a családod étterme mögött lehet találni.

Pedro elsápadt, de gyorsan összeszedte magát, és arcára még nagyobb undor ült ki. Perverz módon élveztem a dolgot, annak ellenére, hogy tudtam, mi vár rám.

– Szabdald szét! – vetette oda a mellette álló magas, nyurga fiúnak, és oldalba bökte; azt hiszem, Csonti volt a beceneve. Magamban elvigyorodtam. Csonti nem ellenfél nekem.

Csonti előkapott egy pillangókést menő farmerje zsebéből, és megszemlélte a pengéjét. Össze kellett volna rezzennem. De nem tettem. Életemnek azon pontján semmi nem rémített meg.

– Na, csináld már! – hecceltem, és előreléptem. Csonti összeszorított szájjal döfött előre. Lehunytam a szememet, de meg sem mozdultam; éreztem, hogy a penge belemélyed az arcomba és pár centis vágást csinál.

A banda éljenzett, láthatóan elégedettek voltak aznapi teljesítményükkel, én pedig kinyitottam a szememet, és éreztem az arcomon végigcsorgó nedvességet, ami összegyűlt a szám sarkában. Kinyújtottam a nyelvemet, és lenyaltam a vért; ismerős volt a fémes íz.

– Te beteg vagy, haver! – vetette oda Pedro.

– Akarsz egy kis kóstolót? – Az arcomhoz nyúltam, végighúztam a kezem a vércsíkon, majd pirosló ujjamat felé nyújtottam.

A Pedro szemében felvillanó düh felvillanyozott; a fiú előrelendült, hogy néhány kemény ütéssel megtoldja a jutalmamat, azonban én felkészültem a támadásra. Életem minden percében készenlétben voltam. Amit otthon el kellett viselnem, ahhoz képes szinte semmiség volt az, amit ettől az elkényeztetett kis szarcsimbóktól kaptam.

Pedro hátrahúzta az öklét, de a kerékcsikorgás hallatán megdermedt; mindannyian egyszerre fordultunk a felénk száguldó ütött-kopott Mercedes felé. Pedro és bandája egy pillanat alatt szétrebbent. Én pedig? Csak álltam és néztem, ahogy két másik autó fordult be a sikátorba, két másik Merci, de ezek vadonatújak voltak. Az egyik az ócska Merci után indult, a másik pedig megállt a sikátor túlsó végén, elállva a kijáratot.

Beléptem az árnyékba, és figyeltem, ahogy hat nagydarab, öltönyös férfi szállt ki a két új Mercedesből; három-három mindegyikből. Annak ellenére, hogy december volt, mindannyian napszemüveget viseltek. És komorak voltak. Mindannyian gonosz szemétládáknak látszottak. Az egyik férfi kinyitotta az egyik kocsi hátsó ajtaját, és még egy férfi szállt ki – krémszínű vászonöltönye egyértelműen megkülönböztette a többiektől. Komótosan lesimította zakója ráncait, majd végigszántott a haján. Láthatóan fontos ember volt. Befolyásos. Rettenthetetlen. Tiszteletet érdemlő. Még nekem, a tízéves gyereknek is egyértelmű volt, hogy ez az ember megérdemelten volt az, aki. Nem csak egy bántalmazó volt. Azonnal csodálattal néztem fel rá.

Izgatottan figyeltem, ahogy a krémszínű öltönyös az ócska Merci felé lépkedett, és kinyitotta a sofőr felőli ajtót. Valaki kegyelemért könyörgött.

Aztán hangos csattanást hallottam. Pisztolylövést.

Párszor pislogtam, mintha transzban lennék, miközben a krémszínű öltönyös nyugodtan becsukta az öreg Merci ajtaját, és könnyed léptekkel elindult az egyik hátsó kocsi felé. Odapillantottam a régi Mercire; mindenhol vérnyomok voltak, és egy ernyedt test dőlt rá a volánra.

– Takarítsátok el! – szólalt meg a krémszínű öltönyös, és ahogy visszaült a kocsiba, kissé megemelte a nadrágját a térdénél.

Ekkor láttam meg. Szemben, a sikátor fölött magasodó, dróttal bevont falra éppen akkor mászott fel egy fegyveres férfi. Veszélyesnek tűnt. Túlságosan koszos és viharvert volt ahhoz, hogy a csillogó Mercis pasasok társa legyen, és mielőtt rádöbbentem volna, hogy megmozdul a szám, odakiáltottam a krémszínű öltönyösnek.

– Hé, Mister! Hé!

A krémszínű öltönyös megállt, és a többi jólöltözött pasassal együtt felém fordult. Csillogó kék szemének tekintete megpihent rajtam. Gyerek voltam, igen, de felismertem a gonoszt. Szinte mindennap szembenéztem vele, de az, ami most rám bámult, másfajta fenyegetettséget sugárzott. Fiatal elmém nem tudta megmondani, mi az, amiben más volt, de egyszerűen… más volt.

Felemeltem a kezemet, és a falra mutattam.

– Fegyvere van!

Amikor visszanéztem a falra, láttam, hogy a pasas fegyverét a sikátor felé irányítja, egyenesen a krémszínű öltönyösre. Egyetlen lövés hallatszott, de nem a falon lévő pasastól; úgy zuhant le, mint egy zsák cement, és fülsiketítő puffanással ért földet. Csak bámultam kitekeredett testét a földön, furán álló nyakát, természetellenes pózban csavarodó fejét. A szeme nyitva volt, és a szemében ott láttam azt az ismerős gonoszt. Azt, amivel mindennap találkoztam.

Csak akkor emeltem fel a tekintetemet, amikor árnyék vetült rám. Felnéztem, és szemtől szembe találtam magamat a krémszínű öltönyössel. Így közelről még nagyobb volt, még ijesztőbb.

– Hogy hívnak, kölyök? – kérdezte. Akcentusa volt, olyan akcentusa, amit a moziban hallottam, amikor egyszer belopództam egy előadásra. Amerikai akcentus.

– Danny.

Nem szoktam idegeneknek engedelmeskedni, de ez a férfi szavak nélkül szólított fel az engedelmességre.

– Ki művelte ezt az arcoddal? – Az arcom felé biccentett, majd kezét a zsebébe csúsztatta. Észrevettem, hogy a másik kezével még mindig a fegyvert szorongatja.

Az arcomhoz nyúltam, megérintettem, éreztem, hogy a tenyerem síkos lesz a vértől.

– Semmiség. Nem fáj.

– Valami nagydarab, keménykedő kölyök, mi? – Sűrű szemöldöke a magasba szaladt, én pedig vállat vontam. – De nem ezt kérdeztem.

– Pár kölyök, és kész.

Az a szemöldök kicsit megrezzent, és a gonoszság még fényesebben ragyogott.

– Amikor legközelebb megpróbálják ezt tenni veled, öld meg őket! Nincs második esély, kölyök! Ezt ne feledd! Ne habozz, ne kérdezz semmit! Csak ölj!

Odapillantottam a vérben tocsogó autóra, majd bólintottam, Krémszínű Öltönyös pedig végignézett rajtam, és elfintorodott piszkos öltözékem láttán. Amikor fegyvert tartó kezével odanyúlt és felhúzta a pólómat a pisztoly csövével, nem akadályoztam meg benne. Meg se rezdültem, meg se moccantam.

– Ezt is ők csinálták?

– Nem, Mister.

– Akkor ki?

– A mostohaapám.

Krémszínű Öltönyös kék szemének pillantása találkozott az enyémmel.

– Verni szokott? – kérdezte, én pedig bólintottam. – Miért?

Az igazság az volt, hogy nem tudom. A mostohaapám gyűlölt. Mindig is gyűlölt. Úgyhogy ismét megvontam beesett vállamat.

– Anyád hol van?

– Nyolcéves koromban lelépett.

Krémszínű Öltönyös szipákolt, hátralépett, és gyanítom, összerakta a szánalmas kirakós darabkáit.

– Ha a mostohaapád még egyszer hozzád nyúl, öld meg őt is!

Elmosolyodtam; nagyon tetszett ez a gondolat, de nem tehettem, lehetetlen volt – a mostohaapám ötször nagyobb volt nálam. Azért bólintottam.

– Igen, Mister.

Nem voltam biztos benne, de olyan volt, mintha a szája szélén valami mosolyféle bujkált volna.

– Tessék. – Előhúzott egy rakás bankjegyet, amiket egy fényes pénzcsipesz tartott egyben, és kivett egy ötvenest. Kigúvadt szemmel bámultam rá. Még soha életemben nem láttam ötvenfontos bankjegyet. Még húszfontost sem.

– Vegyél valami ennivalót, és vásárolj magadnak tiszta ruhákat, kölyök!

– Köszönöm, Mister!

Kikaptam a bankjegyet a kezéből, és két kézzel fogva az arcom elé emeltem. Csodálattal bámultam, és a férfit láthatóan ez mulattatta, mert amikor előhúzott még egy ötvenest, halkan felnevetett.

Ámulva néztem, ahogy előrenyúlt vele, és letörölte
az arcomról a vért. Egy ötvenfontossal!

– Mindenütt csöpög rólad a vér. – Kezembe nyomta a véres bankót. – Most pedig futás!

Futásnak eredtem a két ötvenessel; ahogy végigszaladtam a sikátoron, végig rajtuk tartottam a pillantásomat. Attól féltem, hogy valaki bármelyik pillanatban kikapja a kezemből. Fuss, Danny, fuss!

Amikor meghallottam a tragacs Nissan köhögését az utca elején, hirtelen megálltam. A mostohaapám kocsija csikorgó kerekekkel megállt, ő kiugrott az autóból, majd szokásos gyilkos arckifejezésével tartott felém. Mindig kérdés nélkül ütött. Mindig. Kézfeje most is megindult sérült arcom felé. Meg se rezzentem, akkor sem, amikor éreztem, hogy még jobban felreped a bőr.

– Ezt meg honnan a faszomból szerezted? – köpte felém a szavakat, és kikapta a két bankjegyet a kezemből.

Egyáltalán nem rám vallott, de ráüvöltöttem, és nekirontottam, hogy visszaszerezzem.

– Hé, az az enyém! Add vissza!

Nem akartam megküzdeni a pénzért, kimutatni, hogy fontos nekem… de az az én pénzem. Soha nem volt semmim. Nem akartam elkölteni, soha az életben, de ha a mostohaapám elszedi, akkor a nap végére volt pénz, nincs pénz: elmegy piára, drogra meg egy prostira. Amikor a mostohaapám keze pontosan az arccsontomat találta el, elködösült előttem a világ; aztán megragadta hosszúra hagyott hajamat, és elkezdett a tragacsa felé rángatni.

– Szállj be a kocsiba, te kibaszott kis taknyos!

– Elnézést!

A mostohaapám megfordult; én is vele fordultam.

– Mi van?

Krémszínű Öltönyös lépkedett felénk, és a szemében korábban látott gonoszság újult erővel lángolt fel.

– Ő a mostohaapád, kölyök? – kérdezte, én pedig a mostohaapám szorítása ellenére bólogattam, amennyire tudtam. Krémszínű Öltönyös kissé félrehajtotta a fejét, figyelme a mostohaapám felé fordult.

– Adja vissza a fiúnak a pénzét!

– Baszódj meg! – röhögött fel a mostohaapám.

Krémszínű Öltönyös egyetlen szó, második esély vagy figyelmeztetés nélkül felemelte a pisztolyát, és golyót röpített a mostohaapám két szeme közé. Ahogy a mostohaapám a földre zuhant, hátrarántotta a fejemet, és egy hajcsomó
a kezében maradt. Ennyi volt. Bumm. Nincs második esély. Halott.

Vége.

Krémszínű Öltönyös előrelépett, lehajolt, kivette a két ötvenest a halott mostohaapám kezéből, és átnyújtotta nekem.

– Nincs második esély – mondta egyszerűen. – Van családod?

Elvettem a bankjegyeket, és a fejemet ráztam.

– Nincs, uram.

Krémszínű Öltönyös lassan felegyenesedett, ajkát összeszorította; gondolkodott.

– Két ötvenessel nem sokra mész az életben, mi?

Abban a pillanatban azt éreztem, én vagyok a leggazdagabb gyerek a világon. De tudtam, hogy egy százassal nem jutok messzire.

– Azt hiszem, valóban nem, Mister. Kaphatok még? – Csibészes mosolyt villantottam rá, ő pedig viszonozta.

– Szállj be a kocsiba!

Tágra nyílt szemmel bámultam rá.

– A maga kocsijába?

– Igen. Az én kocsimba. Szállj be!

– Miért?

– Mert elviszlek magammal.

Ezzel megfordult, és sietősen elindult, én pedig nekiiramodtam, és rohantam utána.

– De, Mister…

– Van hová menned?

Lépkedett tovább, és amikor elérte a csillogó Mercit, átadta a fegyverét az egyik emberének.

– Nincs.

Beült az ülésre, és nyitva hagyta az ajtót, majd végigmért, ahogy ott állok, a kocsija mellett.

– Meg se rezdültél, amikor megütött.

Vállat vontam.

– Már nem fáj. Amúgy meg – folytattam, és éreztem, hogy beesett kis mellkasom kidülled, hátha lenyűgözöm ezt a nagydarab, befolyásos idegent – soha nem hagytam volna, hogy lássa, hogy fáj.

Krémszínű Öltönyös elmosolyodott. Széles mosolya volt, és olyan érzésem támadt, hogy nem sűrűn mosolyog.

– Nálam nincs második esély.

Azon nyomban beszálltam a kocsiba.

Prológus

MÁSODIK RÉSZ

ROSE

Miami – tíz évvel korábban

A fájdalom elviselhetetlen volt, egész testemben összerándultam, próbáltam elfojtani. Meztelen hátam nekifeszült az alatta lévő betonköveknek, tépett pólómon keresztül a húsomba mart, ahogy ott fetrengtem, a hasamat tapogatva, és éles hangon kiáltoztam és üvöltöttem. Hosszú, sötét, egyenetlen hajam nedves volt az izzadságtól, és az arcomhoz tapadt; úgy éreztem, megfojt. Úgy gondoltam, bármelyik pillanatban elájulhatok. Talán az lenne a legjobb; úgy éreztem, az öntudatlanság az egyetlen kiút a fájdalom végtelen mélységéből. Vagy a halál. De nem akartam meghalni, főleg most, hogy végre volt miért élnem.

Nem tudtam, mióta vagyok itt. Órák óta. Napok óta. Egy örökkévalóság óta? Úgy éreztem, az életem egyetlen kínokkal teli verem.

Mikor ér már véget?

Oldalamra fordultam, és összegömbölyödtem, a lehető legkisebbre húztam össze magam. Egyedül voltam. Tizenöt éves kislányként teljesen egyedül voltam.

Mindig is egyedül voltam. Nem értettem, hogy ez most miért fáj majdnem annyira, mint a fizikai fájdalom. Kiáltoztam. Sikoltoztam. A fájdalom hullámokban tört rám, képtelen voltam megállítani, képtelen voltam irányítani.
A könyörületére voltam bízva, teljesen tehetetlenül.

– Te kis butuska!

A hang áthatolt a fájdalom és a sötétség ködén, és helyébe rettegés lépett. Gyorsan felültem, és hátrahúzódtam, addig, amíg a hátam a durva téglafalhoz nem ért. Nem tudom, miért. Hiszen nem volt menekvés előle.

Drága, elegáns cipőjének kopogása visszhangzott a betonon; ahogy közeledett, a hang egyre erősebb és fenyegetőbb lett. Lehajolt, hogy jobban lássa összekuporodott testemet.

Aztán elmosolyodott; szélesen elmosolyodott.

– Gyere, Rose, hazaviszlek.

Felállt, és csettintett az ujjával; mintegy varázsütésre, megjelent öt férfi. Ketten felkaptak, és ahogy újabb fájdalomhullám tört rám, ívbe feszült a hátam, és felüvöltöttem a karjukban.

– Mindenhol vérzik, csessze meg! – morogta az egyik férfi, és úgy nézett rám, mintha én lennék a világ legundorítóbb teremtménye. Nem szóltam semmit. Elfogadtam viszolygásukat. Ironikus módon kettejük közül bármelyik felelős lehetett jelenlegi állapotomért. Szó szerint behajítottak a koszos kocsi hátsó ülésére, és visszavittek oda, ahonnan nemrég megszöktem. Az út során a félelmem kezdte ellensúlyozni a fájdalmamat.

Amikor megérkeztünk, kerekesszékbe ültettek, és begurítottak egy privát helyiségbe. Lefektettek egy ágyra. Mindenféle gépeket kapcsoltak rám.

Egy nővér hajolt fölém; a férfiak, akik idehoztak, az ajtónál őrködtek, nehogy még egyszer megszökjek. Ha akartam volna, se tudtam volna megszökni. A félelem megbénított, egész lényemet a fájdalom uralta.

Aztán meghallottam.

Pitty.

Pitty.

Pitty.

Oldalt fordultam, és figyeltem, ahogy a fényes csík lassan és egyenletesen fel-le ugrál.

– Gyenge a szívhang, de még van – mondta egy nővér, és visszapillantott az ajtó felé, ahol fogvatartóm egyik embere állt.

A pasas olyan pillantást vetett rám, amiből arra következtettem, hogy épphogy elkerültem a halált. Tudtam, hogy így volt. De mi lesz ezután a rémálom után? Lesz értelme túlélni? És véget ér valaha is ez a rémálom?

– Itt az ideje nyomni, kislány – mondta a nővér, ahogy megrohant egy újabb fájás, ami rosszabb volt, mint bármelyik korábbi. Hátravetettem a fejemet, és végig üvöltöttem, amíg tartott, könyörögtem, imádkoztam a megkönnyebbülésért.

Két nyomás után egy apró testet helyeztek a mellkasomra. Lepillantottam, és megláttam egy kis fejet, ami tiszta vér volt. Megrémültem. A kisbabám nem sírt fel.

– Fiú – mondta a nővér, és durva mozdulatokkal megtörölte a baba arcocskáját.

– Életben van ez? – kérdezte fogvatartóm az ajtó mellől.

Ez. A fiam annyi, hogy ez. Az ajtónál álló, kegyetlen szemétláda számára csak egy névtelen kis csomag volt. Számomra viszont maga az élet.

A nővér megpaskolta a kisfiam tökéletes bőrét a popsiján, és a baba végre üvölteni kezdett. Olyan hangosan sírt, mintha üzent volna a világnak, ahová megérkezett. Felsóhajtottam, és hátradőltem, ahogy a nővér elvágta a köldökzsinórt, és a mellemre tette.

Az a tizenöt perc, amíg magába szívta az egyetlen jót, ami bennem volt – az volt életem legcsodálatosabb tizenöt perce.

Utána kiszakították a karomból.

– Ne! – Előrevetődtem, ahogy a nővér szorosan egy takaróba bugyolálta, és átadta az ajtónál álló ördögfajzatnak. – Kérem, ne! – Azonnal zokogni kezdtem, annak ellenére, hogy tudtam, mi következik. A döbbenet szétszakította a szívemet.

– Alkut kötöttünk, Rose – mondta az az ember a gyermekemmel a karomban. – Te nem tudsz gondoskodni róla. Mégis miféle élete lenne veled, az utcán?

Alkut? Ezzel az emberrel nem lehet alkut kötni. Azt teszed, amit mond, vagy meghalsz.

– Ő a mindenem, hús a húsomból, vér a véremből! – Belsőm összerándult, ahogy újabb fájdalomhullám rohant meg. Felsikítottam, és megmarkoltam immár üres hasamat. Mi ez a kín? A gyász?

– El fog vérezni. – A nővér láthatóan nem különösebben aggódott; a hangja is nyugodt volt. Éreztem, hogy forró folyadék távozik a testemből, és a fenekem alatt lucskos lesz az ágy. – Vérátömlesztésre lesz szüksége.

– Képes lesz újra gyereket kihordani? – kérdezte az ajtónál álló férfi.

– Aligha. – A nővér hangja kegyetlenül és számítón csengett.

Úgy éreztem, másodpercek alatt távozott a testemből minden energia és élet, hirtelen elnehezült a szemhéjam, furcsán távolról hallottam mindent.

– Kérem, ne vegye el tőlem! – könyörögtem halkan.

– Csodálatos otthona lesz. Szerető szülei, akiktől mindent megkap, amit te nem adhatsz meg neki. Cserébe pedig életben maradsz. – Az az ember a nővérre pillantott. – Csinálja meg a vérátömlesztést! – Csak ekkor döbbentem rá, hogy a nővér egy ideje nem csinált velem semmit. Vajon arra várt, hogy ez az ember megadja a választ, hogy élhetek-e vagy meghalok?

Ha azt hittem, fájdalom volt, amit korábban éreztem, tévedtem. Ahogy végignéztem, hogy ez az ember a kisbabámmal a karján távozik, belém mart a kín. Arról a napról az utolsó képem az volt, hogy a gyermekem kisujja a gonosz szemétláda kisujját szorítja, azt a kisujjat, amin az a borzalmas, kígyós gyűrű volt. A gyűrű majdnem akkora volt, mint a fiam keze, és a kígyó smaragdszínű szeme olyan vakító volt, mint a saját fájdalmam.

ELSŐ FEJEZET

DANNY

Miami – napjainkban

Ahogy a folyosón a lakosztálya felé lépkedek, úgy érzem, végtelen az út; cipőm visszhangosan kopog a kemény márvány járólapon. Az egész házban a halál szaga terjeng. Elégszer éreztem már ahhoz, hogy felismerjem, de most nem örülök neki. Úgy érzem, a halálsoron lépkedek végig, de legvégül nem én leszek az, aki a föld alá kerül.

A kemény, szárnyas faajtó mellett álló két nehézfiú arca komoly. A bánat fojtón üli meg a levegőt.

Amikor megállok az ajtó előtt, két éles fejbólintás üdvözöl. Komor fejbólintás. Nem nyitják ki az ajtót, tudják, hogy addig nem szabad, amíg nem adok rá engedélyt. Amíg készen nem állok. Vajon készen állok?

– Esther odabent van vele? – kérdezem, és egy bólintás a válasz. Nagyot nyelek, és szintén bólintok; mély lélegzetet veszek ahogy kinyitják előttem az ajtót. Lassan belépek, összehúzom a zakómat, és lepillantok az ingemre, láthatatlan pihéket keresve. Tudatos a mozdulat, hogy elvonja a figyelmemet, hogy késleltesse, hogy felnézzek az oszlopos ágyra és az arcra, amitől rettegek. A bánattól összeszorul a torkom, de nem mutathatom ki. Dühös lenne, ha látná rajtam.

Ahogy Esther a szobában tesz-vesz, felfigyelek rá, és látom, hogy épp a katéterzacskót üríti. Már ettől összeszorul a szívem. Ez az ember büszke. Közismert. Egy kibaszott legenda, a mi világunkban mindenki retteg tőle. A puszta neve hallatán megborzonganak az emberek. Jelenléte olyan félelmet generál, mint senki másé. Mindig is legyőzhetetlennek gondoltam. Többször is megúszta, hogy az életére törtek, többször is a bérgyilkosok arcába nevetett. És most itt van, és arra vár, hogy elragadja ez a kibaszott rákbetegség; már képtelen önmagáról gondoskodni. Még a legegyszerűbb dolgokban sem.

Végül az ágyra pillantok. Az én hősöm, apám, a legendás Carlo Black már csak önmaga árnyéka; a betegség szó szerint felzabálta. Hangosan zihál. A haldoklók zihálása ez. Már nem tart soká.

Odalépek az ágy széléhez, leülök a székre, és megfogom csonttá aszott kezét.

– Hívd a papot! – mondom Esthernek, aki szépen elsimítja a takarót apám dereka körül.

– Igenis, Mr. Black. – Esther rám pillant, együtt érzőn elmosolyodik, én pedig elkapom a tekintetemet; képtelen vagyok elfogadni néma együttérzését.

– Most – teszem hozzá kurtán.

Esther kimegy, és távozása után apám zihálása egyre hangosabb és hangosabb lesz.

– Itt az idő, apa – mondom halkan; közelebb lépek, rákönyöklök a matracra, és két kezembe fogom egyik kezét.

Két napja nem nyitotta ki a szemét, de most mintha tudná, hogy itt vagyok, és ideje elbúcsúzni; megrezzen a szemhéja. Szeretné kinyitni. Tudja, hogy itt vagyok. Ajkamat egymásba tett kezünkre nyomom, némán arra kérem, hogy még most, utoljára legyen erős egy kicsit. Akkor jövök rá, hogy visszafojtottam a levegőt, amikor megpillantom ködös, kék szemét; a fény rég kihunyt belőle, a szeme fehérje sárgás színben játszik.

Merengve pillant rám.

– Szervusz – mondja rekedten; éles hangon felköhög, amitől sovány teste megrázkódik.

– Ne beszélj – kérlelem; úgy érzem, belehalok, hogy ilyen gyengének kell látnom.

– Mióta elfogadható, hogy megmondd nekem, mit csináljak?

– Mióta nem tudsz lelőni – válaszolom, apám pedig felnevet; a hang örömet okoz, de végül megint jön a köhögés, és apám levegő után kapkod. – Feküdj le szépen!

– Rohadj meg! – Gyengéden megszorítja a kezemet. – Azért jöttél, hogy elbúcsúzz?

Ismét nagyot nyelek, kényszerítem magamat, hogy úgy viselkedjek, ahogy elvárják.

– Igen, és rendeltem neked egy búcsúajándékot.

– Mi lenne az?

– Egy szép kis segg, amivel a haldokló farkad a mennybe repülhet.

– A fene egye meg azt a brit kiejtésedet… ennyi év után, amennyit velem lehúztál… még mindig úgy beszélsz… mintha kihajítottak volna a Buck… ing… ham palotából.

– Seggfej! – mormolom erős amerikai akcentussal.

Újabb nevetés, most élénkebb, így a köhögés is hangosabb. Nem lenne szabad megnevettetnem. De mi ilyenek vagyunk, mindig is ilyenek voltunk. Carlo a szigorú szeretet híve, én pedig elfogadom, amit kapok. Ennek az embernek minden felém irányuló cselekedete szeretetből fakadt. Ő az egyetlen ezen a kibaszott világon, aki valaha is szeretett.

Carlo felnéz, és rám villantja azt a ritka, széles mosolyt. Eddig csak az én jelenlétemben használta.

– Sose bízz senkiben! – figyelmeztet, pedig nem kellene. Apám egyike a két embernek, akiben valaha megbíztam, és most haldoklik; csak Brad marad nekem. De Brad nem úgy szeret, ahogy Papus szeretett.

– Ne habozz ölni – suttogja.

– Sosem haboztam. – Ezt Papus is tudja; végül is, mindent tőle tanultam.

Egy pillanatig vár, próbálja levegővel megtölteni a tüdejét.

– Nincs második esély – ugye emlékszel?

– Természetesen.

– És… basszus… tanuld meg, hogyan kell… pókerezni!

Felnevetek; hangom tele van vidámsággal, annak ellenére, hogy a szemem megtelik könnyel. Különös érzés ez. Nyolcéves korom óta nem sírtam. Apám világéletemben jól mulatott csekély pókertudásomon. Persze ő profi, minden játszmát megnyer. Senki nem akar játszani vele, de még soha senki nem utasította vissza, hacsak nem akart egy golyót a koponyájába.

– Ha te nem tudsz megtanítani, akkor, azt hiszem, reménytelen eset vagyok.

Tényleg az vagyok. Csak azért győzök, mert a szerencsétlen lúzereknek, akikkel játszom, láthatatlan fegyvert tartanak a fejéhez. Az évek során apám hírneve megelőzött még engem is.

– Igaz – dörmögi apám rekedten; fáradt mosolyában huncutság bujkál. – Az én világomat most már te uralod, kölyök. – Kezemet a szájához emeli, megcsókolja az ujjperceimet, majd nekiáll lehúzni a kígyós gyűrűt a kisujjáról. Még a kígyó smaragdszínű szeme is tompán, élettelenül néz a világba.

– Várj – mondom, és közelebb hajolok, hogy segíthessek; az arany-smaragd gyűrű könnyedén lecsusszan. Felhúzom a kisujjamra, de nem pillantok rá. Nem akarom magamon látni. Sosem akartam. Mert akkor minden túlságosan is valóságossá válik.

– Hadd legyek büszke rád! – Papus lehunyja a szemét, és mélyet lélegzik, mintha ez lenne az utolsó levegővétele.

– Büszke leszel – ígérem, és fejemet a párnára hajtom. – Nyugodj békében, Mister!

Ahogy becsukom magam mögött a lakosztály ajtaját, összetalálkozok Ernie bácsival, apám unokafivérével. Fogalmam sincs, miért szólítom Ernie bácsinak, de Papus ragaszkodott hozzá, és én mindig hallgattam Papusra. Ernie apám szöges ellentéte, igazi törvénytisztelő polgár. Milliókat keres teljesen törvényesen a tőzsdepiacon, és a társadalom köztiszteletnek örvendő, oszlopos tagja. Mindig is érdekelt, hogyan lehet ilyen jóban Papussal, ha morális értékrendjük és világnézetük ennyire különbözik. Talán azért, mert Ernie volt apám egyetlen, élő rokona. Kapcsolatuk mindig is könnyed volt, de csak azért, mert kölcsönösen megegyeztek valamiben – üzletről egy szót se. Ernie Papus iránt érzett szeretete és tisztelete valószínűleg tévedés volt, tekintve Papus különféle ügyeit, de sok-sok kedves emlékemben felbukkannak ők ketten, ahogy a verandán egy szivar és néhány pohár brandy társaságában nevetgélnek.

– Elkéstél.

Ernie bácsi válla meggörnyed, sűrű ráncokkal teleszőtt orcája beesik. A halál ott ül arcának minden egyes szegletében.

– Sajnálom, fiam. Tudom, mennyire imádtad azt a barbár vadállatot.

Halványan rámosolygok, ő pedig átkarolja a vállamat, és félszegen megölel.

– Tudod, mit mondott nekem mindig az öreged? – kérdezi.

– Hogy kár téged szentnek kikiáltani?

Ernie bácsi felnevet, és elenged, majd előhúz egy borítékot a belső zsebéből.

– Kár? Ez a szent többször is megmentette az apád életét!

Elmosolyodom, mert eszembe jut néhány ilyen alkalom. Egyszer New Yorkban egy kisstílű gengszter úgy gondolta, ha kinyírja apámat, átugorhat pár lépcsőfokot a hatalmi ranglétrán. Ernie meglátta, ahogy a pasas előrántotta a pisztolyát, és riasztotta apámat, aki egy szempillantás alatt elhajolt a golyó elől. A gengsztert hosszan megkínozták apám emberei. Akkor tizenkét éves voltam. Végignéztem, ahogy fogókkal tépték le a pasas körmeit, egyik ujjról a másik után, mintha csak rakoncátlanul nőtt szőrszálakat szedegetnének ki a szemöldökéből. Aztán végignéztem, ahogy a mellkasából kifaragják a családi címerünket, majd sósavat öntenek a sebbe. Végig mosolyogtam. Az a seggfej megpróbálta megölni az egyetlen embert, aki valaha is gondoskodott rólam. Úgyhogy igen, megérdemelte, minden egyes másodpercét megérdemelte annak, amit azelőtt átélt, hogy villamosszékben végeztek volna vele. Én húztam meg a kart.

Aztán ott volt a Costa Rica-i eset. Tizenöt éves voltam. Egy ribanc, akivel apám akkoriban kefélt, megpróbálta leszúrni álmában. Ernie zavarta meg. Kiderült, hogy a nő a KGB ügynöke volt. Sosem kérdeztem, mi lett vele.

Semmi közöm nem volt hozzá.

– Tessék – nyújtja át Ernie a borítékot. – Apád azt akarta, hogy ezt átadjam neked.

Óvatosan veszem át, mintha levélbomba lenne.

– Mi ez?

– Carlo végakarata. – Ernie elvigyorodik. – Tényleg egy perverz állat volt. – Rám kacsint és elhalad mellettem, apám szobája felé indul. – Részletezi a temetését illető kívánságait is. Mondjuk, abból még gond lehet.

A borítékról Ernie-re pillantok.

– Miért?

– Ragaszkodik hozzá, hogy a székesegyházban legyen a búcsúztatása, úgyhogy lehet, hogy téged nem engednek be. Nem valami ízléses akkor kinyírni egy ellenségedet, amikor éppen az esküvői fogadalmát mondja, Danny.

Halkan felnevetek, mert eszembe jut a néhány hónappal ezelőtti vérfürdő az oltárnál. Valóban nem valami ízléses, de kislányokat behálózni sem ízléses; az ír rohadék, aki Isten házában tartotta az esküvőjét, különösen szerette a kislányokat. Kibaszott vadállat!

Ernie eltűnik apám lakosztályában, én pedig elindulok a dolgozószobám felé, és útközben felbontom a borítékot. Átfutom, átugrom azokat a részeket, amelyek valószínűleg hatnának az érzelmeimre; látom, hogy apám aprólékos egyházi temetést akar. Még azt is felsorolta, hogy melyik zsoltárokat énekeljék. Fejcsóválva olvasom a listát. Az I watch the sunrise a lista élén áll. Ez nekem szól. For you are always with me, following my ways.

– Így lesz, ahogy a dalban, mindig követni foglak, apa – mondom, ahogy kinyitom apám dolgozószobájának ajtaját, és végignézek az elegáns helyiségen. Hat hónapja én irányítom a birodalmat, mégsem voltam képes eddig leülni az íróasztalához. Túlságosan véglegesnek tűnt. Most apám halott. A kisujjamra pillantok, és látom, hogy a kígyó szeme ismét fényesen világít. Él. Olyan, mintha apám figyelne. Megfigyelne. Ügyelne arra, hogy mindent aszerint csináljak, ahogy ő akarná. Ügyelne arra, hogy kövessem útmutatásait.

Nincs miért aggódnia. Megvan bennem az ösztön, és ő ezt a legelső pillanattól kezdve tudta.

– Danny?

Megfordulok; az ajtóban ott áll Brad; mikor meglátja arckifejezésemet, arca eltorzul.

– Öt perccel ezelőtt – jelentem ki, ahogy Brad pillantása a kisujjamra esik. Megforgatom a gyűrűt, a mozdulat vigasztaló, vigaszt nyújt az érzés, ahogy az ujjam felmelegszik a súrlódástól.

– Annyira sajnálom, Danny!

Bólintok, és kényszerítem magam, hogy odalépjek apám íróasztala mögé, és kihúzzam a székét. A trónját. Abban a pillanatban, ahogy a hátsóm a bőrborítást éri, megnyugszom. Mintha apám ott lenne körülöttem. Mintha átölelne.

– Hozd be őket! – parancsolom, és Brad bólint; elmegy az emberekért. Nincs időm gyászolni. Abban a pillanatban, hogy a világ megtudta, hogy apám hat hónappal ezelőtt ágynak esett, szar került a palacsintába; azok az idióták úgy gondolták, hogy ha én kerülök a szervezet élére úgy, hogy közben lefoglal a haldokló apám, akkor repedezni kezd a védelmünk. Tévedtek, hatalmasat tévedtek. Az utóbbi hat hónapban többen haltak meg a kezem között, mint az utóbbi hat évben. Én mindig elérem a célomat.

Brad elindul kifelé, én pedig kihúzom apám íróasztalának felső fiókját; megpillantom a színes, nyomott levélszett tetején heverő színarany levélbontót. Még most is elfacsarodik a szívem. Az alvilág legrettegettebb alakja szépséges, aranyszínű levélpapíron küldte halálos fenyegetéseit. A végakaratát tartalmazó borítékot a fiókba helyezem, lecsúsztatom az ujjamról a gyűrűt, és ráteszem a borítékra. Majd kiemelem a levélbontót, végigfuttatom mutatóujjamat a penge mentén, végül elérem a hegyes végét. Addig forgatom, amíg a nyomástól felszakad az ujjbegyem, kiserken a vérem, és félrehajtott fejjel nézem az egyre dagadó vércseppet.

Amikor kopognak, felpillantok, miközben lenyalom az ujjamról a vért. Brad bevezeti apám tíz emberét.

Nem. Az én embereimet.

Mindegyik megszemlél, ahogy ott ülök apám asztalánál, és tisztelettudóan fejet hajt.

– Perry Adams. – Egyenesen a tárgyra térek. – Hol a faszomban van?

– Ringo egy órája elment, hogy felébressze – válaszolja Brad. – Bármelyik pillanatban megérkezhetnek.

Brad pont Ringót küldte el! Jó. Tudni fogja, hogy nem szórakozok.

– Ha felkel, azt hiszi, még mindig valami rémálomban van, amint megpillantja Ringo pofáját. – Ringo az egyik legjobb emberem, de a legrondább is. Himlőhelyes bőr, pengevékony, fenyegető száj, ami szerintem még soha nem mosolygott, az orra pedig majdnem akkora, mint a kopasz feje. Felnőtt férfiak elsírják magukat a közelében – szerintem Perry Adams most zokog, mert pisztolyt szorítanak a halántékához.

– A rémálma pedig csak rosszabb lesz, ha nem kezd el végre cselekedni – mondja Brad, és leül; ő az egyetlen itt, apám dolgozószobájában, aki ül.

Nem. Az én dolgozószobámban.

– Mikor kell eljönnünk a Winstable hajóépítő telepről? – akarom tudni.

– Az építési vállalkozók jövő héten kezdenek. A következő küldeményt elintézik, és utána eltűnhetünk.

Elgondolkozom. Fogy az időnk. Winstable-nek annyi lesz, és én még nem intéztem el az adásvételt a Byron’s Reach jachtkikötő ügyében. Szükségem van arra az üzletre, különben meglehetősen akadozni fog az üzlet. Vagy inkább csikorgó kerekekkel megáll. És Perry Adams, a Byron’s Reach jachtkikötő tulajdonosának ügyvédje el tudja intézni nekem ezt az adásvételt. Emellett Adams Miami polgármestere akar lenni, és ez számomra túlságosan is vonzó következményekkel jár, éppen ezért pénzt adok a kampányába. A politikában megnyerő személyiséggel sokra lehet vinni, de pénzzel még többre, és nekem az utóbbiból nagyon sok van. Enyém lesz a jachtkikötő, övé pedig a polgármesteri cím; egyszerű a biznisz. Legalábbis Perry azt hiszi. Ha egyszer hatalomra jut, csak dróton rángatott bábu lesz; ő lesz az előtérben, de Miami irányítása az én kezemben lesz.

Jelenleg azonban csak annyi a dolga, hogy elintézze nekem a jachtkikötő adásvételét. Ez elvileg nem túl bonyolult, de ezek szerint mégis az.

– És mi tart neki ennyi ideig?

– Faszom tudja – sóhajtja Brad. Ebben a pillanatban kivágódik az ajtó, és maga Perry Adams zuhan át a küszöbön, egy szál bokszeralsóban. A fegyvert még mindig a halántékához nyomják, Ringo ujja a ravaszon pihen, csak az utasításomra vár. Perry Adams homlokán kiütött az izzadság. Nagyon jól szórakozom a látványon. Ez a fickó híresen arrogáns, de az ügyvédekre jellemző elfogadható és megúszható módon. Számára az imidzs a legfontosabb – a méretre szabott öltönyétől kezdve a tökéletesen beállított családjáig. Erre most itt áll egy szál bokszeralsóban, és úgy fest, mint aki összeszarta magát.

– Jó reggelt – csicsergem, és hátradőlök a székben. Adams egész testében reszket. – Hírt hozott nekem. – Ez tulajdonképpen állítás, nem kérdés.

– Még néhány hétre lenne szükségem – dadogja Adams, és egyik meztelen lábáról a másikra helyezi át a testsúlyát. – Byron’s Reach tulajdonosa, a Jepson-család Dubajba utazott üzleti ügyben. Váratlanul, az utolsó pillanatban találták ki. Én is csak akkor értesültem az elutazásukról, amikor már nem voltak az országban. Prezentáltam nekik az ön nagylelkű ajánlatát; papíron minden készen áll, már csak az aláírás hiányzik.

– Ötmilliót adtam a jachtkikötőre, és tízmilliót a kampányára, Perry – emlékeztetem a pasast. – Hamarosan maga lesz Miami polgármestere, én viszont még mindig nem kaptam meg a kibaszott kikötőmet! Már két hete meg kellett volna kössük az üzletet!

– Még néhány hét – mormolja Perry, majd oldalt pillant, mert Ringo pisztolya még mindig a halántékánál van.

– Egy hetet kap – jelentem ki, és intek, hogy távozhat. – Tüntessétek el innen!

Ringo elveszi a fegyvert Adams halántékáról, és kemény csattanással arcon böki vele, amitől Perry térdre rogyik.

– Egy hét – ismétlem, ahogy Adamset kirángatják a szobából. Amint eltűnt, felemelkedek, és megigazítom a zakómat. – Tartsátok szemmel! – parancsolom, ahogy elhaladok a férfiak mellett, és az ajtó felé indulok. Nem bízom Adamsben, soha nem is bíztam.

A kezem megáll a kilincs fölött, mert meghallom valamelyik emberem sustorgását. Nem hallottam, mit mondott, de ez a mormolás sokatmondó. Megállok az ajtónál, lassan megfordulok, pillantásom Pepre vándorol. Sosem kedveltem. Évtizedek óta apám embere, és ő is tudatosította bennem, hogy ő sem kedvel engem, bár Papus előtt ennek soha nem adta jelét.

Pep fogva tartja a tekintetemet, kihívóan szembenéz velem. Az ostoba faszfej!

– Igen?

Pep kihúzza magát, ami a többi emberem előtt az erő jele.

– Én nem teljesítem egy fattyú parancsát!

Bólintok, mintha helyeselnék, ahogy visszamegyek az asztalomhoz. Csend van, a levegőben feszültség vibrál.

– Nem kedvelsz engem, Pep? – kérdezem, és szembefordulok vele. – Semmi gond. Az öreg meghalt. Most már kimondhatod, hogy mi a véleményed a fattyú kölykéről!

Pep pillantása a levélbontóra esik a kezemben. Nem válaszol. Odalépek hozzá, könnyedén, és az arany pengével dobolok a tenyeremben. Látom, ahogy hátralép.

– Danny, én nem akartam…

Nincs második esély. A bocsánatkérés közepén egyetlen mozdulattal elvágom a torkát. Tágra nyílt szemmel a nyakához kap, ujjai között spriccelni kezd a vér. Meglep, hogy ilyen sokáig marad talpon. Mi több, kurvára megunom, hogy kivárjam, amíg végre hajlandó megdögleni, így a levélbontót a szívébe döföm, alaposan megforgatom, majd kirántom. Pep egyenesen térdre esik, néhányszor összerándul, majd arccal előre a padlóra zuhan.

– Összekoszolta a kurva szőnyeget! – zsörtölődök; lehajolok, és beletörlöm a pengét Pep zakójába. – Van még valakinek bármi mondanivalója? – nézek feléjük, és egy pillanatra mindegyik megkapja teljes figyelmemet. Hallgatás. – Gondoltam. – Felállok, és kifelé menet átadom a pengét Bradnek. – Nehogy szem elől téveszd Adamset!

Ahogy végighaladok a folyosón, elhaladok Esther mellet, és rögtön megpillantom a rakás törülközőt, amit cipel.

– Hívd Ambert, jöjjön a szobámba – parancsolom, mert érzem, hogy az utált feszültség egyenesen a farkamba áramlik. Ezen csak egyféleképpen lehet könnyíteni. A bennem forrongó dühöt mit sem csillapította, hogy megöltem valakit. Miért kellett meghalnia Papusnak? Az egyetlen embernek ezen az elcseszett világon, akinek valaha is fontos voltam?

Meggyorsítom lépteimet, befordulok a sarkon a lakosztályom felé, és lassítok, amikor meglátom, hogy apám szobájának ajtaja kinyílik. Shannon jelenik meg; apám szeretőjének szemében könnyek csillognak, de ezek nem a bánat, hanem az aggodalom könnyei. Ahogy közeledek, észrevesz, de nem állok meg, hogy jelezzem: tudatában vagyok jelenlétének.

– Danny! – szól utánam Shannon, és elindul. Én megyek tovább, hagyom, hogy úgy loholjon utánam, akár egy pincsikutya; hiszen az is. A végső napokban elvonta apám figyelmét a fájdalomról – ennyi haszna volt ennek a nőnek, és csak emiatt tartottam itt. De most, hogy apám halott, tudom, mi következik; olyan átlátszó ez az aranyásó kurva!

Shannon kezét a zakómra teszi, megállít, én pedig lepillantok rá.

– Mi az? – kérdezem hidegen.

Shannon ravaszul elmosolyodik.

– Biztosan tudod, hogy csak miattad maradtam itt.

Igen. Láttam, ahogy rám néz. Vággyal. Kiéhezetten. Papus is észrevette.

– Kár, hogy nem magad miatt – válaszolom röviden és tömören, és lerázom magamról a kezét. – Csomagolj össze és tűnj el!

– Carlo ezt sosem akarná! – kiáltja a hátamnak rémülten.

Hirtelen megállok és megpördülök, megragadom, és a falnak lököm. A düh azonnal ott lobog az ereimben, olyan erősen vágtat át rajtuk, hogy azt érzem, mindjárt szétrobbannak.

– Te kurvára ne akard megmondani nekem, hogy apám mit akart volna! – sziszegem. – Ne tégy úgy, bazd meg, mintha ismernéd! Nem ismered! Csak megkúrt, és kész, semmi több! – A kendőzetlen igazságtól Shannon arca eltorzul, amitől viszont dühbe gurulok. Milyen végkifejletben reménykedett ez a nő? Élethosszig tartó védelemben? Egy házban a kertvárosban kompenzálásaként annak, hogy az öregem farkán kellett pörögnie, amíg haldokolt? Apám kiszámítható ember volt. Nem szerette a nőket. Becsülte őket, de sosem szerette. És többször is kijelentette, hogy ha ő meghal, Shannonnak is mennie kell. Mindketten tudtuk, hogy Shannon csak az ingyenes kufirc és a védelem miatt volt az ágyában. – Vége a mesedélutánnak, Shannon! Húzz a picsába! – Elengedem, és szemében most a félelem könnyei gyűlnek.

Elérek a lakosztályomig, és lerántom a nyakkendőmet, ahogy belépek a fürdőszobába, beindítom a zuhanyt, levetkőzök; öltönyömet egy halomban a földön hagyom, majd Esther összeszedi. A tükörből visszabámuló férfi olyan, mint máskor. Friss. Ápolt. Az egyetlen különbség a kék szeme mögött megbúvó kétségbeesés. Ezt a kétségbeesést azonban csak én láthatom; senki másnak nem szabad meglátnia. Papus halála olyan súllyal nehezedik rám, amit el kell titkolnom, mert a gyengeség jele lehet; ezt a keresztet egyedül kell cipelnem.

De nem lesz semmi gond. Túlélem. Bármit túlélek. Kutyából nem lesz szalonna.

Rövid ideig megfeszítgetem, majd elengedem a vállizmaimat, egyik oldalra hajtom a fejemet, majd a másik oldalra, megpróbálom ellazítani magam. Megdörzsölöm az arcomat, és felsóhajtok, amikor meghallom, hogy a szobaajtó becsukódik. Egy pillanattal később Amber nekisimul a fürdőszobaajtónak. Vörös ajkába harap, végigméri meztelen testemet, keze megrezzen az oldala mellett.

– Hívtál – dorombolja, majd kiveszi a csatot a hajából, és hagyja, hogy a szőke csigák végigomoljanak a vállán.

– Rád férne egy hajfestés – mondom tompán, ahogy odafordulok felé. Nem természetes szőke, és ez ma egyértelműen látszik. Ez is felbőszít.

Amber egy pillanatra elsápad.

– Mit szeretnél, hová menjek?

– A farkamra. – Előrelépek, kezemet a mellkasára helyezem, és így kénytelen hátrálni, egészen az ágyig. – Akarod, Amber? – kérdezem, mert hallani akarom azt a szót.

– Igen. – Amber sosem tétovázik.

– Hajolj előre! – utasítom; megfordítom, és arccal előre a matracra nyomom. Felrántom a ruháját, és félretolom a tangáját. Meg sem nézem, hogy készen áll-e; pontosan tudom, hogy ennek a nőnek csak rám kell pillantania, és máris készen áll. Kiveszek egy óvszert az éjjeliszekrényből, felhúzom, majd széttolom a két feneke partját.

– Semmi előjáték? – lihegi Amber.

Előretolom a csípőmet, és behatolok, Amber pedig felsikolt a kemény, váratlan támadástól, ami könnyű punciját éri. Beszívom a levegőt, majd megragadom a csípőjét; sem a türelem, sem az erő nincs bennem ahhoz, hogy fokozatosan felizgassam magam. Muszáj kiengednem a feszültséget, és az én világomban ez – a parancsszóra érkező punci – az egyetlen módja. Durván és folyamatosan döfködöm, fejemet hátravetem, testem kutatja a várva várt megkönnyebbülést.

– Danny! – sikolt fel Amber, amitől haragosan csikorgatom a fogamat.

– Hallgass! – mordulok fel, és kényszerítem, hogy a lepedőbe nyomja az arcát, hogy könnyebben viselje kemény lökéseimet. A gyönyör hulláma a fejemből indul el, és a lábujjaimban ér véget; ahogy a csúcspont közeledik, a farkam hullámzani kezd. Felnyögök, elfordítom a csípőmet, ahogy az újra és újra megremeg. – Bassza meg, ez az! – Lepillantok kerek fenekére, széthúzom, hogy láthassam, ahogy a farkam minden egyes pulzálásnál előrenyomul. A megkönnyebbülés azonnali, de kérészéletű. Ezt jól tudom.

Amikor kiürültem, váratlanul kihúzom a farkamat, és hagyom, hogy Amber előreessen. Gyorsan megfordul, és szóra nyitja a száját – talán, hogy megkérdezze, miért nem intéztem el őt is. Arckifejezésem azonban mindent elárul.

– Tűnj el! – vetem oda neki. Amber némán és hitetlenkedve hever az ágyon, én pedig elindulok vissza, a fürdőszobába.

Amint belépek, látom, hogy mindenhol áll a gőz; nedves párafelhők tapadnak a bőrömre, de egyáltalán nem melengetnek meg.

– Részvétem apád miatt! – kiáltja oda Amber.

Semmilyen részvétet nem érez. Nem sokan fognak. Hat hónapja csinálom az üzletet, és tudom, hogyan sokan megkönnyebbültek a hír hallatán, hogy Carlo Black az utolsókat rúgja.

Ostoba faszkalapok!

Talán apámtól megszabadultak, de most már itt vagyok én, most már velem kell szembenézniük. Nem azért lett Angyalarcú Bérgyilkos a becenevem, mert kurva jól tudok ölelgetni. És ha ezt nem tudják, akkor fogalmuk sincs, mi vár rájuk.

• • •

A Winstable hajóépítő telepen állok, a parton, és kibámulok a vízre. Évtizedek óta béreltük a telepet egy öreg fószertől, aki sosem kérdezősködött, és sosem jelent meg bejelentés nélkül. Csak felmarkolta havonta a készpénzt, és ment a dolga után. Azonban a szegény ördög kipurcant, a fia meg néhány nap leforgása alatt eladta a telepet az építési vállalkozóknak. Gyanítom, hogy már azelőtt letárgyalták az üzletet, hogy az öreg feldobta a talpát, és ezért nem értesültem róla én sem. Azt terveztem, hogy az építési vállalkozó által ajánlott pénz dupláját fizetem, hogy továbbra is olajozottan működtethessem a dolgaimat. Az is tervben volt, hogy golyót röpítek az öreg fiának a térdébe a nekem és az üzletemnek okozott kellemetlenségért. Aztán meggondoltam magam. Kiderült, hogy itt egy egyetemet akarnak építeni, ami a szegény sorsú fiatalok számára kínál ösztöndíjakat. Nevezzetek szentimentálisnak, de én örömmel támogatom a hátrányos helyzetű gyerekeket. Eközben felfigyeltem a Byron’s Reach jachtkikötőre, ami kétszer ekkora, és még elszigeteltebb, mint ez a hely. Simán lezajlott volna az adásvétel. Az a kibaszott Perry Adams! Alig pár hét, és muszáj lesz máshová hurcolkodni az üzlettel. Adams érdekében remélem, hogy megszerzi nekem azt a jachtkikötőt!

A víz békés, a hullámok gyengéden nyaldossák a homokos partot. Figyelem, ahogy a buborékok a felszínre törnek, gyűrűk jelennek meg, majd felfújódnak, és eltűnnek. Nagyon szeretek itt lenni. Hiányozni fog, de én aztán pontosan tudom, hogy nem szabad tárgyakhoz kötődni.

Brad telefonja megszólal, én pedig átpillantok rá a vállam fölött.

– Vologya az – közli, majd felveszi. – Igen? – Brad engem néz, majd kihangosítja a telefont.

Hallom az orosz maffiafőnök tört angolságát.

– Előrébb kell hoznunk az átadást, és meg kell duplázzuk a rendelést.

Megrázom a fejem, figyelmem újra a víz felé fordul. Azt képzeli, hogy ezt a szart a kibaszott hónom alól varázsolom elő, vagy mi?

– Lehetetlen – mondja Brad határozottan. – Okkal szerveztük a hónap harmadik napjára, Vologya. Ha nem jön össze akkor, akkor egyáltalán nem jön össze.

– Hol van a Brit? – akarja tudni Vologya.

– Itt vagyok – mondom a vízre nézve. – Mi a gond?

– A szerbek – dörmögi Vologya halkan és lassan, mintha a szavakat alaposan megrágná, mielőtt kiköpné. – Egy beépített emberem szerint elkezdték kivásárolni Miamit.

– Lehetetlen. – Kis híján felnevetek. – Kétezer kilométeren belül én vagyok az egyetlen díler. – Ezt tényként tudom, mivel apám minden mást dílert kivégzett.

– Nem lehetetlen, ha tőled vásárolnak.

– Én nem üzletelek a szerbekkel – emlékeztetem az oroszt. – Komolyan megkérdőjelezed a tisztességemet, Vologya? – Bradre pillantok; a szemöldöke legalább olyan magasra szaladt, mint az enyém. Valaki nagyban kavarja a szart. Én bottal sem piszkálnám meg a szerbeket. Megválogatom, kivel üzletelek, és a listám legalján szerepelnek azok, akik nőket erőszakolnak meg. – Na, harmadika vagy sem?

– Harmadika – mondja végül Vologya. – A felét átutalom. A többit akkor kapod meg, ha az embereim átnézték az árut.

– Rendben – mondtam; a legkevésbé sem sértődök meg. Több tucatszor üzleteltünk már az oroszokkal, és mindig álltuk a szavunkat. De ahogy apám mindig mondta, sose bízz senkiben, és sose lepődj meg, ha valaki nem bízik benned. Az oroszok és a szerbek ellenségek, és több mint egy évtizede intézik el a dolgaikat egy kis gyilkolással. Szerintem már azt sem tudják, min vesztek össze annak idején, és engem nem is érdekel. Öljék egymást, ha ettől lesz boldog az elcseszett kis szívük. Nekem csak az a fontos, hogy menjen az üzlet. Elmosolyodom, sarkamat a földbe vájom, és kifújom a levegőt.

– A szerbek felvásárolnak – szólal meg Brad mögöttem. – Gondolod, valaki bemerészkedett a területünkre? – Láthatóan a dolog jobban aggasztja, mint engem.

– Miamiba csak úgy lehet bármit is becsempészni, ha ezen a hajóépítő telepen keresztül hozod be, vagy Byron’s Reachen át. Mi itt vagyunk, Byron’st pedig napi huszonnégy órás felügyelet alatt tartjuk. Ebben a városban semmi nem jön be úgy, hogy én nem tudok róla.

MÁSODIK FEJEZET

ROSE

Perry nyögdécsel, liheg, és hasa a fenekemnek ütődik, ahogy ügyetlenül ki-be jár bennem.

– Ez az, Perry, ó, istenem, Perry, ó, kérlek, Perry, keményebben, ez az, keményebben! – hallom a saját hangomat. Meggyőzőnek tűnök, és biztos úgy festek, mint aki átéli az eksztázist. De belül nem érzek semmit. Már mocskosnak sem érzem magam. Lehunyom a szemem, és azt kívánom, bár ne ebben a luxusszállodai szobában lennék, bár ne ebben a pillanatban lennék. Ennek a pillanatnak nem tudok parancsolni; gyűlölök nőnek lenni. De aztán ott, a sötétségben ott találom magamat az egyetlen helyen, ahová tartozom. Mellette. A belső konfliktus naponta szétfeszíti az elmémet, mert amikor nem bábu vagyok – igaz, hogy ajándékokkal elkényeztetett bábu, aki luxusban él, és hercegnőként bánnak vele –, akkor fogoly vagyok. Játékszer. Bokszzsák. Rabszolga, aki Perry minden követelését teljesíti. Akár a pokolban vagyok, akár a mennybe képzelem magam valamilyen érzékcsalódás által, semmit nem én irányítok, és ezért gyűlölöm életem minden kegyetlen pillanatát. Kivéve azokat a lopott pillanatokat. Azokat a pillanatokat, amikor nem fegyverként használnak, és Perryt lefoglalja a munkája. Azokban a pillanatokban elbújhatok, és megmerítkezhetek a magány luxusában. Akkor bármelyik régi filmet újra
és újra megnézhetem a Netflixen, és eljátszhatom, hogy én nem én vagyok, és nem vagyok foglya ennek az istenverte világnak. Amikor elmerülhetek a kádban, egész nap köntösben lehetek, gyorskaját ehetek. Amikor végre nem kell állandóan készenlétben lennem, amikor kiengedhetem a gőzt. Amikor az az énem vagyok, akit szeretek, ha csak ideiglenesen is. Ezek a pillanatok ritkák és értékesek. Ezekért élek, és azokért az emlékekért, melyeket mélyen elzártam magamban, melyek távol vannak az elmém gonosz részétől. Távol vannak attól, hogy beszennyeződjenek. De az időről időre felbukkanó, nyugodt pillanatokat is megrontja a tudat, hogy ezek csak pillanatok. Rövid ideig tartanak. Csupán ízelítők abból, hogy milyen is lehetne az életem, ha én nem én lennék. De én vagyok. Gonosz vagyok, romlott és fogoly. Se remény, se segítség nem létezik számomra.

Bambán bámulom az ágyvéget, elringat a fenekemet érő ritmusos döngés.

Tudom, hogy melyik pillanatban élvez el. Olyan hangot ad ki, mintha épp fojtogatnának egy macskát, nekem pedig ez a jel, hogy csatlakozzak hozzá, rátaláljak a hangomra és sikításban törjek ki. Aztán Perry rám omlik a teljes testsúlyával, lenyom a matracra.

– Istennő vagy! – suttogja a fülembe, és nyakamba fúrja a fejét, mint egy vigaszt kereső kisgyerek. Elrejtem borzongásomat, halkan felnevetek, és igyekszem levetni őt magamról.

– Muszáj kimennem pisilni – közlöm, Perry pedig legurul rólam, és az ágyra hanyatlik; még mindig liheg, fújtat és izzad.

Felállok és a szállodai szobából nyíló fürdőszobába megyek, becsukom magam mögött az ajtót, és elindítom a zuhanyt. Nem nézem meg meztelen testemet a tükörben; képtelen vagyok szembenézni azzal a nővel, aki vagyok.

– Máris érzem, hogy megy ki belőlem a stressz – kiáltja Perry; a kijelentést halk nevetés követi. Milyen könnyű örömet okozni ennek az embernek! – Csodákat teszel a szexuális étvágyammal!

Megadom neki, amit a visszafogott, tökéletes, elegáns felesége nem akar megadni. Vagy nem tud.

– Az volt a sorsom, hogy rád találjak abban a bárban, Rose.

Igen, az volt a sorsa. De szerintem abban semmi sorsszerű nem volt.

– Boldog vagyok, hogy rám találtál!

Belépek a zuhany alá, ujjamat a zuhanykabin üvegére nyomom, végighúzom a csúszós felszínen, megtöröm az egyenletesen megülő párát, megsemmisítem tökéletességét. Most olyan, mint én. Sérült.

– Remélem, tudod, milyen különleges vagy a számomra, Rose! – hallom Perry fojtott hangját a hálószobából, ami keserű mosolyt csal az arcomra.

Különleges vagyok a számára. Azt akarja, hogy én is különlegesnek érezzem magam. Úgyhogy továbbra is kefélek majd vele. De nem azért vagyok itt, hogy különlegesnek érezzem magam. Én csali vagyok. Azért vagyok itt, hogy elcsábítsam Perryt, amíg a felesége a nagyvilágban jótékonysági estélyeken vesz részt, hogy megerősítse a férje kampányát, hogy Miami polgármestere lehessen. A felesége rendes nő. Nadrágkosztümöt hord. Tisztességes. Mindig mosolyog.

Ő a minden.

Én a semmi.

Lezuhanyozok, és felkapok egy törülközőt, hogy megszárítkozzak; közben hallom, hogy Perry Adams beszél valakivel. Telefonhívás? Az ajtóhoz osonok, kikukkantok és hallgatódzok.

– Meg kell szereznem neki a jachtkikötőt, vagy nekem annyi, és a kampányom a rohadt pénze nélkül egy fabatkát sem ér. Nem szívesen mondom ki, de le vagyok égve. Szükségem van arra a gazemberre! – Leül az ágyra, megtörli izzadt homlokát. Ahogy rápillantok, úgy gondolom, megint kezd bennem felgyülemleni a stressz. – Nem ideális helyzet, hogy a Brit adósa vagyok, de ha ő azt mondja, hogy vele üzletelsz, akkor vele üzletelsz. Ez a játék már csak ilyen. Még hat napom van megszerezni számára Byron’s Reach jachtkikötőjét, vagy vissza kell adnom neki a tizenötmilliót. Pedig az a pénz már elment. Nem érdekel, mibe kerül, ültesd fel Jepsonékat egy gépre, hozd vissza őket az Államokba, és írják alá azt a kurva szerződést! – Leteszi, én pedig halkan belököm az ajtót, és az alsó ajkamba harapok. A Brit? Jachtkikötő? Perry kampányát Danny Black pénzeli? Még sosem találkoztam a pasassal. Mondjuk nem is akarnék. Hírhedt alak. Gyilkos. Sportból öl. Most Carlo Black fia a maffiacsalád feje, amíg az apja valamiféle ismeretlen betegségből lábadozik. Manapság nem sok minden lep meg, de Perry Adams, a köztiszteletnek örvendő, közkedvelt ügyvéd lefekszik egy Danny Black-féle alaknak?

Amikor meghallom, hogy Perry elindul a fürdőszoba felé, a tükörhöz ugrok, felkapom a fogkefémet, és a számba nyomom. Az ajtó kinyílik. A tükörben látom Perry arcát; ragyogó mosollyal próbálja titkolni zavarát.

– Rose. – Odaáll mögém, állát a vállamra helyezi. – El kell mennem.

Ajkbiggyesztve úgy teszek, mintha nagyon csalódott lennék. Ez a lakosztály maga a luxus, és csak az enyém, amikor nem itt van és nem úgy kefél meg, mint egy kiéhezett vadállat. Ilyenkor szabadon kényeztethetem magam azzal, amivel csak akarom. De tulajdonképpen sosem vagyok egyedül. Sosem vagyok igazán szabad.

– Mikor látlak újra? – kérdezem, mert ez a feladatom.

– Este visszajövök.

Az állam megfeszül.

– Tökéletes. – Odafordulok felé, és arcon csókolom. – Várni foglak!

Perry kimegy, és pár másodperc múlva hallom, hogy becsukja maga mögött a lakosztály ajtaját. Itt az alkalom megragadni a ritka és értékes pillanatot. Engedni magamnak egy fürdőt. Kiélvezni a szobaszolgálat nyújtotta előnyöket és telezabálni magam. Végigkapcsolgatni a csatornákat és valami zsongítót nézni. De…

Bemegyek a szobába, leülök az íróasztalhoz, elveszem a videókamerát a lámpa mögül, és felhívom azt az embert.

– Rose. – Ettől a hangtól elszorul a torkom, és úgy érzem, a nyelvem kétszeresére dagadt a számban.

– Újabb videóim vannak.

– Videókból van elég. Nekünk információ kell. Két hete vagy ott, és semmi mást nem tudtál szerezni, csak videókat, ahol téged kefél, amit nem tudok felhasználni úgy, hogy téged ne lepleznélek le. Menj el vele valami nyilvános helyre!

– Túlságosan óvatos. Nem kockáztatja, hogy meglássák velem.

– Találd ki, hogyan, de oldd meg!

– De nem… – Kopognak a lakosztályom ajtaján, én pedig megfordulok a székben. – Azt hiszem, visszajött!

– Nyisd ki az ajtót, Rose. A szobaszolgálattól hoznak valamit.

Bámulom az ajtót, az orromon fújom ki a levegőt, de olyan halkan, hogy ne hallja, ahogy a félelem kiszökik belőlem. Szobaszolgálat? Na persze.

Mióta ez az ember megvásárolt, sosem rendelt nekem semmit a szobaszolgálattól. Semmit nem tett értem úgy, hogy ne lett volna valami személyes indítéka. Ez nem fog változni. Csak állok, a törülközőt a testemhez szorítom, és elindulok az ajtó felé; amikor kinyitom, ott találok előtte egy kiskocsit, rajta tányérokkal és ezüstneművel.

– Köszönöm – mondom bele a telefonba halkan, és felpillantok a pasasra a szobaszolgálattól. Egyenesen a szemébe nézek, ahogy hátrahúzza az öklét, majd elfordulok, ahogy elindítja az ütést, így az egyenesen a hátamat éri. Kiszorul belőlem a levegő, ösztönösen kétrét görnyedek, bár nem a fájdalom miatt. Tíz éve vagyok kiszolgáltatva a telefon túlsó végén lévő férfi kénye-kedvének. Vágások, zúzódások. A fájdalom állandó társammá vált. Fizikailag? Nem tudom, mennyit bírok még. Mentálisan? Mentálisan már túlságosan hosszú ideje nem létezem ahhoz, hogy tudjam. Csak a reménytelenség létezik számomra.

Kiegyenesedek, előrelépek, mert tudom, hogy mit várnak tőlem. Valamiféle perverz hálát vagy valami hasonlóan nevetségeset.

– Hallottam telefonálni – mondom a telefonba. – A Britről és valamilyen kikötőről beszélt. Black pénzeli Perry politikai kampányát.

– Ez már inkább kedvemre való! – szólal meg a sötét és gyilkos hang. – Csak így tovább! – Leteszi, alárendeltje pedig megfordul, és elmegy; a kocsit otthagyja.

Felemelem a fedelet az egyik tányérról.

És rábámulok a kisfiú fotójára. Az én kisfiam fotójára.
A parkban biciklizik. Ez a jutalom az engedelmességemért. De aztán meglátom – a fekete öltönyös férfi egyértelműen ott van a képen. Nincs egyedül. Nincs igazán biztonságban. A fiam biztonsága csupán illúzió – csupán felidézi számomra, hogy ő irányít engem. És ameddig engedelmeskedem, addig a fiam biztonságban lesz.

Mintha szükségem lenne bármilyen emlékeztetőre is, hogy miért vagyok ebben a pokolban!

A földre rogyok, átkarolom a térdemet, és próbálom elfojtani a fájdalmat. A mentális fájdalmat.

HARMADIK FEJEZET

DANNY

Egy hét is eltelik, mire képes vagyok elolvasni a végrendeletét. Egy hét kell, hogy összeszedjem rá az erőt. Még most sem vagyok elég erős, de a fél üveg whisky segített.

A koporsója ugyanolyan tölgyfából legyen, mint a házunk ajtaja. A tetején belül olyan faragvány legyen, mint a dolgozószobájának ajtaján. Ha halott, akkor holtában a dolgozószobája ajtaját akarja bámulni. Otthon akarja érezni magát.

Azt akarja, hogy én legyek az egyik koporsóvivője a székesegyházig. Brad, Ringo, Ernie bácsi és én. Én menjek jobb elöl. Azt akarja, hogy elmondják a Miatyánkot, kétszer is. Egyszer a szertartás kezdetén, egyszer pedig a végén. Ügyelnem kell arra, hogy a székesegyházban mindenki szóról szóra végigmondja. Mind a kétszer. Ha valaki nem teszi, annak golyót kell röpítenem a fejébe. Szinte hallom, ahogy azt mondja: „nincs második esély”. A szemétláda! Istenem, mennyire hiányzik!

Kiderül, hogy előre figyelmeztethetem a gyülekezetet. Ha Ernie bácsi pusztán csak elmosolyodik az irónián, két golyót kell beleeresztenem. Egyet a fájós térdébe, egyet a halántékába. Felnevetek, mert tudom, hogy Ernie bácsi is olvasta a végrendeletet.

Apám azt akarja, hogy beszédet mondjak, csak pár szót. És a szertartás után adományozzak százezer dollárt az egyháznak. Ha megjelenik egy FBI-ügynök, apám megparancsolja, hogy szúrjam szíven egy feszülettel. Lapozok, és tovább olvasok. Azt akarja, hogy a székesegyház sírkertjében temessék el, és száz tő vitorlavirág vegye körül a sírkövét. Felnevetek. Micsoda egy faszfej! A sírkertben vagy ötven éve nem volt temetés.

De ahogy továbbolvasok, felfigyelek arra, hogy az előkészületek már megtörténtek a pappal. Apámról sok mindent el lehetett mondani, de egyik legjobb tulajdonsága az volt, hogy felkészült volt.

Mindent rám hagyott. A birodalmát, az értékeit.

Gyilkos hírnevét.

Minden az enyém.

Felpillantok, a papírlapok az asztalra potyognak, ahogy Brad belép.

– Egy hét telt el. – Azt mondja, amit amúgy is tudok, majd helyet foglal velem szemben. Kiéhezettnek tűnik, láthatóan vágyik már egy kis vérontásra. A legjobb emberem az állatias ösztönök terén majdnem olyan, mint én. Az egyetlen ember a világon, akiben még megbízhatok. Kőszikla, aki a legelső naptól kezdve mellettem volt. Most már ő a családom, az unokafivérem, apám halott nővérének fia. Hűséges barátom volt, még gyerekkoromban is, amikor még alig sejtettük, mi is az a hűség. Amikor a szart is kivertem egy nálam öt évvel idősebb srácból, elvitte helyettem a balhét – mert Brad tudta, hogy ha a zsaruk elkapják Carlo Black fiát, sosem engedik el. Brad igazi jóbarát.

– Igazából – pillantok le Tag Heuer órámra – még egy perce van vissza.

– Szerintem Perry Adams nem ér Vegasból Miamiba egy perc alatt. – Brad egy rakás fotót hajít az asztalomra, én pedig felemelem őket, átnézem az első néhány képet; látom, hogy az a korrupt seggfej ott vigyorog egy pókerasztal mellett. Vajon elfelejtette, hogy egy hidegvérű gyilkosnak tartozik? Több rakás zseton tornyosul előtte, fejét hátravetve nevet. – Úgy látom, pokolian jól érzi magát – merengek, elengedem a képeket, és hátradőlök a trónomon. Elgondolkodva simogatom az ajkam fölötti két, függőleges vonalat.

– Nem veszi fel, ha hívom – toldja meg Brad Adams csínyeinek listáját. – Mire mehet ki nála a játék?

– Nem tudom – ismerem be, és azon tűnődöm, hogy lehet valaki ilyen ostoba? Mindent megtett, hogy megszerezze nekem Byron’s Reachet, és elfogadta a pénzemet, amivel támogattam a kampányát. És most hirtelen magasról tojik mindenre?

– Szükségünk van arra a jachtkikötőre. – Brad utálja, ha bárki kimond valamit, ami egyébként egyértelmű, úgyhogy amikor felvont szemöldökkel nézek rá, égnek emeli a tekintetét. – Egyenesen Jepsonékhoz kell fordulnunk.

– Földet nem lehet törvényesen venni ügyvédi közbenjárás nélkül. Amúgy pedig nagyon is azt akarom, hogy Adams hatalomra kerüljön. Tizenötmillióm bánta az üzletet, és eddig szart se kaptam érte, leszámítva azt, hogy most már szomjazom a vérére! – Legszívesebben ököllel az asztalra csapnék, de nem teszem. Sose mutasd ki a tehetetlenségedet! Lepillantok a képekre, és megkérdezem:

– Mikor készültek ezek a képek?

– Pár órával ezelőtt. Még mindig ott van. Az Aria szálló biztonsági szolgálata visszajelzett.

Felállok, és megigazítom a zakómat.

– Készítsd elő a repülőt!

NEGYEDIK FEJEZET

ROSE

A ruha nem az én ízlésem, de Perrynek ez tetszik. Rövid. Mindent megmutat. Pánt nélküli. A felesége sosem hordana ilyet. Nem is hordhatna.

A stílus merőben távol áll attól, amiben magas nőként kényelmesen érezném magam, mert közel száznyolcvan centiméteremmel egy rövid ruha rajtam rövidebbnek látszik, mint egy alacsony lányon. Utálom ezt a ruhát. Ordít róla a ribancság. De én egy ribanc vagyok.

A tűzvörös azonban egészen biztosan az én színem. Ezt majd párszor elmondom magamban. Így el tudom fogadni azt, ami kívül esik az irányításomon. Az egész életem kívül esik az irányításomon, de ez a vörös szín? Én is ezt választottam volna. Napbarnított bőröm és mahagóni vörös hajam mellett olyan, mintha az én színeimhez keverték volna ki. Talán így is volt. Ha rólam van szó, Perry Adams mindig bőkezűen bánik a pénzzel. De nekem nem a pénze kell. Sem az ajándékai, a figyelme vagy az izzadt teste, amivel belém hatol. Nem akarok itt lenni, és amint Nox megkapta, amit akar, kiszállok. Legalábbis olyan távol kerülök Perry Adamstől, amennyire csak lehet. Ki tudja, ki lesz a következő célpontom? Most, hogy Nox elhozott Amerikába, a lehetőségek számára végtelenek.

– Csodálatosan festesz, Rose!

Belepillantok a tükörbe, és ahogy beteszem a gyémánt fülbevalót, azt a mosolyt villantom rá, amit annyira szeret.

– Köszönöm. – Megfordulok, és hátsómmal nekidőlök Perry szállodai szobája komódjának itt, az Aria szállóban. Perry a rá jellemző, tengerészkék öltönyt viseli. Ez a befolyásos öltönye, így nevezi.

Közelebb lép, én pedig gyorsan megtalálom magamban a láthatatlan pajzsot, és magam elé emelem, így nem borzongok össze az érintésétől. Perry ujjhegye megpihen az alkaromon. – Nem igazán örülök annak, hogy egyedül leszel odakint, amíg én elintézem az üzleti ügyeimet.

Perry Adams nem ostoba. Ragaszkodott hozzá, hogy kísérjem el Vegasba, ahol a legjobbakkal szerencsejátékozik, politikusokkal találkozik, azonban a lakosztályán kívül minket nem láthatnak együtt. Viszont neki tudnia kell, hogy a közelben vagyok. Meg kell kúrnia, hogy még befolyásosabbnak érezze magát, miután nappal jogi csatákat vív, éjszaka pedig Miami polgármesteri címéért küzd. És talán azért is vagyok itt, mert Perry Adams birtokszemléletű ember. Nem akarta, hogy Miamiban maradjak, mert ott senki nem felügyelt volna. Ott találkozhatnék valakivel, valakivel, aki közelebb áll a saját huszonöt évemhez. Valakivel, aki egyedülálló. Már a gondolattól is nevethetnékem van. Nevetséges ötlet. Ha azt érzem, hogy a bokámra kötött súlyok a mélybe húznak, eltűnődöm azon, hogy a saját akaratomból ismerkedek meg valakivel. Pedig már régen elfogadtam, hogy ez az életem. Az, hogy csinos vagyok, hogy azt teszem, amit parancsolnak, mert nem tehetek mást. Csak így tudok túlélni, működni, és egyszerűen nem ismerek mást, csak ezt. Az életem már nem az enyém, de legalább még kapok levegőt. És legalább a fiam biztonságban van.

– Szeretlek – suttogja Perry, mellkasával nekem dől, ajka a nyakamhoz ér. – Fogalmam sem volt róla, mennyire hiányzol az életemből, amíg néhány hete rád nem találtam! És utálom, hogy nem tudok rendesen melletted lenni. De megérted, ugye, Rose?

– Megértem. – Lehunyom a szemem, amíg Perry a nyakamat és a torkomat szívogatja, és nyálas csókokat hint rá. – Nem lenne jó, ha elkésnél a pókerpartidról. – Ha van valami, amit megtanultam Perry Adamsszel kapcsolatban, az, hogy mániákusan ragaszkodik a pontossághoz. Tíz perce van leérni a kaszinóba.

– Imádom, hogy ennyire jól ismersz!

Mert az a feladatom, hogy jól ismerjelek, gondolom, de a következőt mondom:

– Természetesen – és a semmiből felvillantok egy bájos mosolyt. Ahhoz képest, hogy elvileg szerelmes belém, ez a pasas engem nem ismer valami jól. Nem veszi észre, hogy a mosolyom hamis. Hogy az orgazmusom színlelt. Soha nem fog rájönni, hogy az egész kibaszott életem úgy kamu, ahogy van. Hogy egyszerűen olyan vagyok, akár az ördögszekér: arra gurulok, amerre a szél fúj. De az a szél irányít mindent… egy láthatatlan erő. Az Ördög.

– Terrance majd lekísér, ha elkészültél. – Perry elhúzódik tőlem, megfogja a kezemet, és megcsókolja a kézfejemet. – És ne a lépcsőn gyere le. – Felvonja egyik szemöldökét, a hátam után nyúl, és megdörzsöli a zúzódásomat.

– Csak egy kicsit ügyetlen vagyok