Szükség

Wolf Szilvia

2022

Underground Kiadó Kft.

www.undergroundkiado.hu

Minden jog fenntartva!

Copyright: Karácsony Szilvia

*

Van abban valami morbid báj, ahogy minden szépen lassan elsorvad, szétesik, elenyészik. Annyira könyörtelen ez a folyamat, annyira ösztönző, annyira magasztaló, hogy értelme legyen annyi hétköznapi dolognak, mint egy mosoly, egy ölelés, egy levetett ruha, hogy kincsként őrizze az emlékezet egy már nem létező entitás rángatózását ezen a síkon.

Ó, nem! Méltóság az nincs benne. Esetünkben csak valami tompa fájdalom a szemlélőkben, akik a világon semmiért nem cserélnének az elmúlás elszenvedőjével. Meg persze ott van még, ne szépítsük, az undor, aztán a rettegés, a tökéletes alámerülés az önsajnálatba és az önfeledt boldogság, hogy ma nem értük jött el a kaszás. De főként, oly sokaknál csak az egyszerű közöny.

Saját esendőségünkön emelkedünk felül, gyengeségünket palástoljuk, ha tudomást sem veszünk az elmúlás kényelmetlen létezéséről. Pedig az élet rendje ez. Saját húsunkkal etetni a fakó lovast, minden egyes nap, amíg már nem marad semmink, amit adhatnánk neki.

Ingridet nem hatja át a hangulat sajátos varázsa. Csak figyel. Gyermeki arcán tökéletes béke honol. Hatalmas, szikrázó szemekkel fürkészi a varjúsereget, akik körbeállják azt a gödröt, amibe az anyja halálra gyötört testét készülnek éppen belevetni.

Az anyját meggyilkolták, de nem különösebben érinti meg a dolog. Tudomásul veszi, hogy valaki, vagy valakik nem kifejezetten voltak megelégedve az elmúlás természetes ütemével.

Rablótámadás.

Na persze!

Kiadós verés és egy golyó a fejbe, valahol a semmi közepén. A kocsiját a város szélén hagyták.

Csak a táskájából tűnt el pénz, de a jegygyűrűje meglepő módon az ujján maradt. Még ő maga sem vihette magával pedig egész életét arra a kődarabra tette fel.

Néhány arcon illedelmes műkönnyeket lát. Az egybegyűltek többsége úgy néz ki, mint egy csapat retardált, akik a fejüket lógatva próbálnak megfejteni, egy kétségkívül képességeiket meghaladó számtani példát.

Apja oldalán a szőkeség, talán titkárnő, vagy asszisztens, esetleg egy kurva a sok közül, talán mind az egyben, unottan az órájára pillant. Értékes percek, amiket már sosem kap vissza szegény.

Talán a düh volt az első szilánk, ami mélyen a bordái alá fúrta magát. Azt remélte az apja majd veszi a fáradtságot, hogy ennél valamelyest kreatívabb legyen, amikor eltünteti megunt, egyre követelőzőbb játékszerét és neki nem osztja a meggyőző biodíszlet szerepét a műmártírkodásában.

Nem szerette az anyját, az apját még kevésbé, akire egy porcikája sem hasonlított és ez a tény nem csak neki tűnt fel. Bébiszitterek, magániskolák, hűvös mosolyok és luxussal bélelt kitartó közöny.

Amikor a férfi, akit apának kellett neveznie rámosolygott a verem felett, a szilánk még mélyebbre fúródott, forró gejzírként buggyant ki lelkéből a gyűlölet.

Megfordult és elsétált. Már várta őt egy újabb patinás magániskola üres emberekkel. Senki nem tartotta vissza.

*

Szeretett láthatatlan lenni. Biztonságot adott. Roppant zavarba ejtő lett számára, fullasztóan nyomasztó, hogy egyre több figyelemmel tüntették ki az emberek, ahogy nőiessége és tehetsége egyre jobban kiteljesedett.

Az anyja, a néhai Vivien, gyönyörű nő volt. Meg is élt belőle szépen, még csak nem is esett nehezére. A vére folyton forrt, kellemetlen mellékhatásként azonban önzése sokszor veszélybe sodorta jól kigondolt ambícióit is.

Már behálózott egy dúsgazdag milliárdost, egy hegynyi gyémánt terpeszkedett az ujján, de amint megpillantotta azt a kócos hajú, jég-kék szemű, poszterfiút, aki oly elragadtatott szenvedéllyel bizonygatta neki egy kiállításon, hogy mennyire fontos a megfelelő ecset a tökéletes ecsetvonáshoz, már tudta, hogy végig fog nyalni minden kockát a hasán.

Ez a férfi lett Ingrid apja, akit sajnos sosem ismerhetett meg. Anyja soha nem is beszélt neki róla.

Teljesen szükségtelen volt. Az anyakönyvi kivonatán sokkal impozánsabb név virított a megfelelő

rovatban. Ingrid nem is sejthette, hogy a genetikai állományának fele egy roppant tehetséges festőművésztől származik, aki jobb híján volt, hogy modellkedésből kaparta össze az iskoláihoz valót.

Szorgalmas, jóindulatú, nyílt és őszinte természetének, legnagyobb hibájaként talán csak a naivitását lehetett volna kiemelni, főleg mivel ez okozta a vesztét. Meglehetősen szerencsétlenül választotta meg az embereket, akikben megbízott. Például a szerelmeit és a barátait.

Egy este az egyik drogos haverja véletlenül kilökte a lakása erkélyéről, miután kérdőre vonta, mit is keres a nála hajnali egykor és miért van a hóna alatt egy kisebb zsák az értékeivel. Egy pillanat alatt vége lett. A csatorna mohón nyelte a vérével együtt az összes szép reményt.

Ő volt az egyetlen férfi, aki Vivien testében, a méhszáján kívül mást is megérintett. Talán mert ő

volt az egyetlen, aki mást is keresett benne.

Ezért döntött úgy, hogy megtartja a magzatot amikor kiderült, hogy várandós, de ha már így hozta a sors, hasznot is húzott belőle. Frank, a pénzeszsák, a megtévesztés ködében vergődve boldogan zengte el az igent és Vivien mindent elkövetett, hogy Ingrid méltó örököse legyen a vagyonnak.

Tehát Ingrid örökölt egy atombombányi sugárzó érzékiséget, tökéletes testbe oltva és zseniális művészi vénát. De Franktől... nem, a jó öreg Franktől csak pénzt kapott a boldog élethez, de azért valljuk be, az is eléggé fontos. Aranykalitkája rácsait nem is ismerte fel igazán főleg, mert köztük nőtt fel és Ingrid amúgy sem vágyott az emberek közelségére, ajnározására. Ő csak imádott alkotni.

Érezni az anyagot a kezei alatt, ahogy formát, lelket ad neki. Semmi más nem tudta őt annyira boldoggá és teljessé tenni. A puszta létének adott az alkotás értelmet. Nem vágyott semmire ennél jobban a rácsain túlról, így békésen próbálgatta szárnyait odabent. Úgy érezte hálás lehet a sorsnak.

Aztán egy madárcsicsergős reggel, az egyik kivénhedt, valaha híres művész oktatója túl sokat merészelt. Konkrétabban, amikor egy terebélyes szobor készítésénél nyújtózkodott, a kisöreg a rövidke pólója alá nyúlt és nem is túl gyengéden megmarkolta a mellét. Ingrid azonnal, egy félfordulattal ellökte és végighasította a még mindig felé nyúló tenyerét a simítókéssel.

Megdöbbenésére még őt akarták kicsapni, de tökéletes hidegvérrel alkudni neki sosem esett nehezére. Nem szívesen perelte volna be egy neves iskola még nevesebb tanárát zaklatásért. A gyanú árnyéka is sokba fájt volna nekik. Frank ügyvédei sem biztosították másról az igazgatónőt, aki mindezek után még meg is kérte a tanárt, hogy nyalogassa a sebeit szépen csendben, ha nem szeretne nyugdíjba vonulni azonnali hatállyal. Az ügyet tehát eltusolták, a vén kecske pedig továbbra is beragyoghatta tehetségével az ifjúságot.

Ingrid egy hónap felfüggesztettet kapott. Kidobták a kosárból, mint a rohadó almát, vagyis a vizsgákig már nem kellett befáradnia többet a tanórákra és gyakorlatokra. Fogcsikorgatva vette tudomásul, hogy hazaküldték.

*

Ingrid félretett már egy kis tőkét. Néhány publikációja hozott valamicskét a konyhára, meg az a pár kisplasztika, amit rendelt tőle egykét ismerős. Inkább albérletet vett volna ki, de Frank erről hallani sem akart. Közölte vele, hogy húzzon a családi birtokra magától, vagy ő maga fogja odáig pofozni. Mivel a készpénzen kívül minden jövedelmével Frank rendelkezett, így nem sok választása maradt. Ingrid nem igazán értette mi szükség van erre. Frank nem is akarta látni az anyja halála után, még ünnepek alkalmával sem. Gondosan megfizetett bárkit, hogy burokban tartsa, valahol mindig jó messze tőle. Valami olyasmit tudott csak a dolog mögé gondolni, hogy szegény gazdagok sosem mulaszthatják el a lehetőséget, ha valakit porba lehet alázni. Ráadásul Frank felfedezte a politikát, mint hatalom- és pénzszerzés szempontjából roppant jövedelmező forrást. Tehát Ingridnek megint a díszletben volt a helye. Még el sem indult, de már hányingere volt az egésztől.

*

Szokatlanul forró május elejei nap. Minden frissen előbukkant levél sóhajtva nyeli a napfényt.

Madarak énekétől hangos a levegő.

A sofőr kinyitja a Mercedes ajtaját. Finom pántos szandál és kecses boka villan elő. Szegény sofőr, már jócskán túl van a nyugdíjkorhatáron, mégis megdobban a szíve, ahogy kezét nyújtja az ifjú hölgynek, hogy kisegítse. Kicsit aggódik, hogy talán szívrohamot kap, ahogy utasa hálásan rámosolyog, bár annyira nem is bánna egy efféle véget.

Ingrid hófehér, lenge ruhát visel. Túl finom az anyag, túlságosan az alakjára szabott. Még egy szemeteszsákban is igézőnek hatna, de így maga a tavasz. Vörösesszőke, derékig érő haja, fénylő

loknikban omlik homokóra alakú csípőjéig, zöldeskék szemei ragyognak szív formájú rózsás arcában.

Ajkai résnyire nyílnak a csodálkozástól. Hét éve járt itt utoljára. A gyermeki emlékezet általában felnagyítja a dolgokat, felnőttként minden zsugorodik kissé, de a kőmonstrum, amiben cseperedett, még így is hatalmasnak tűnik, leginkább nyomasztónak és hidegnek.

Széles karimájú kalapját gyorsan felveszi. Nem a napfény miatt. Tökéletes alkalmatosság arra, hogy minden kézfogásnál intimebb közeledést távol tartson az aurájától.

– Üdvözöllek itthon! – tárja szét a karjait és villant egy legalább annyira széles mosolyt Frank.

Ingrid sosem érezte ezt a helyet az otthonának, de már megszokta, hogy csak üres címkék halmazából áll körülötte a világ. Jobban aggasztja viszont ez a fene nagy szívélyesség.

Frank elragadtatottan méricskéli.

– Sziasztok. – bólint Ingrid, ahogy feltűnik egy unalomig ismerős arc az apucija mellett. A szőkeség a temetésről.

– Fehér? – sipítja a mostohája gunyorosan. Anyja halála után egy hónapra már meg is volt a lagzi.

– Inkább valami vörös illene hozzád. Hol lennél most, ha meggondolatlanságodban torkon szúrtad volna azt a szerencsétlen tanárt?

Ingrid egy édes mosollyal hárítja a támadást. Mindig is jobban kedvelte az olyan embereket, akik nyílt lapokkal játszanak és ez a kurva utálja őt semmi kétség. Pusztán kiszámítható kellemetlenség.

– A vizsgáimra fogok készülni, szóval nem sűrűn fogsz látni Ivett ne aggódj! – értetlen pislogás csak a válasz. Ingrid már le is írja magában. Túl ostoba, hogy méltó ellenfél legyen. Több idejét nem pazarolja rá. – Valaki esetleg megmutatná, melyik lesz az én szobám?

A régi szobáját Ivett már rég kisajátította a kutyáinak. Ingrid csak remélni merte, hogy nem oda akarják besuvasztani erre a pár hétre.

– Ó, persze pakolj le gyorsan, aztán megihatnál velünk egy teát! – Frank baritonja vészesen zsongító mélységeken szánt végig.

– Nézzétek el nekem, ha inkább visszavonulnék. Hosszú volt az út idáig! Elfáradtam, lepihennék.

Frank arcán meglepetés és némi sértettség suhan át, de Ivett azonnal ráharap a lehetőségre.

– Persze pihenj csak! Majd Albert segít becipelni a csomagjaidat. Nekünk úgyis készülődnünk kell az estére kedvesem! – negédesen Frankhez simul, aki mintha észre sem vette volna eddig, hogy Ivett egyáltalán ott van.

Ingrid gyorsan elsuhan mellettük és kezét nyújtja az inasnak.

Albert kimért, szikár, idősödő szolgalélek. Az anyja néhai szobájába vezeti az emeleten és mivel nagy rutinnal rendelkezett alkalmazói szükségleteinek gyors kiismeréséből, azonnal magára is hagyja.

A berendezést teljesen lecserélték, de ablakai ugyanarra a rózsakertre néznek, amire Ingrid még gyermekkorából emlékezett. A nap már hozzálátott, hogy elbújjon a horizont mögé, de még van ereje, hogy melegével végigcsókolja a korai szirmokat az üvegházban. Egy alakot vesz észre mozogni a tövek között. Kilép az erkély szélére, nem is próbálja leplezni, hogy figyeli őt.