A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

The White Feather

Souvenir Press, 1972.

The Prefect’s Uncle

(The Pothunters and other school stories)

Penguin Books, 1986.

Fordította

Abrudán Katalin, Kövesdi Miklós Gábor

Szerkesztette

Till Katalin

Fedél

Rígler György Rigó

Copyright © by the Trustees of the Wodehouse Estate

Hungarian translation

© Abrudán Katalin, Kövesdi Miklós 2022

Magyar kiadás © Ciceró Könyvstúdió, 2022

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió Kft.

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

ISBN 978-963-432-189-7

Elektronikus verzió v1.0

cicerokonyvstudio.hu

facebook.com/CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

Tartalom

SHEEN RINGBE SZÁLL

1. Szakértő szemmel

2. Sheen otthon

3. Sheen látogatókat fogad és tanácsot kap

4. Legfőbb vitézség a megfontolás

5. A botrány

6. Albert visszatér

7. Mr. Joe Bevan

8. Egy vízi ütközet és következményei

9. Sheen megkezdi az edzést

10. Sheen fejlődik

11. Egy kis baleset

12. Dunstable és Linton csónakázni megy

13. Deus ex machina

14. Egy kis perpatvar

15. A riptoni kiruccanás

16. Drummond kidől

17. A Seymour egyetlen sikere

18. Mr. Bevan javaslata

19. Mr. Spence csodálkozik

20. Sheen Aldershotba megy

21. Biztató kezdet

22. Minden jó, ha…

23. Meglepetés a Seymourosoknak

24. Bruce mindent megmagyaráz

A PREFEKTUS NAGYBÁTYJA

1. Kezdődik a félév

2. Színre lép egy merőben szokatlan nagybácsi

3. A bácsi berendezkedik

4. Pingle sportszerű ajánlatot tesz

5. Farnie pácba kerül

6. És benne is marad

7. A Püspök úr kerékpárra ül

8. Az MCC elleni meccs

9. A Püspök úr kerékpárútja végére ér

10. Egy eset alapos kivizsgálása

11. Pringle vendégségbe megy

12. Az „alulírottak”

13. A Leicester-ház csapatát felülvizsgálják

14. Norris kivesz egy kis szabadságot

15. Charchester ellen (Charchesterben)

16. Vita egy költemény szerzőségéről

17. Az új tanév

18. A Püspök úr győzelme

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

SHEEN RINGBE SZÁLL

Fordította:

Kövesdi Miklós Gábor

Dick öcsémnek

Ez a könyv Az arany krikettütő után egy évvel és egy szemeszterrel játszódik. A Wrykyn két kötet közötti történetét egy sor – olykor igen elmés – novella beszéli el, amelyek különböző magazinokban jelentek meg. Szerettem volna, ha Black úrék{1} kiadják őket, de nem voltak hajlandóak ringbe szállni.

P. G. Wodehouse

1.
Szakértő szemmel

– Előre is elnézésedet kérem – mondta Clowes –, de nem vagyok nagy véleménnyel a csapatotokról.

– Tőlem aztán nem kell bocsánatot kérned – felelte Allardyce fintorogva, miközben feltöltötte a teáskannát –, szerintem pocsék.

– Mostanra igazán formába kellett volna lendülniük – vélte Trevor. – Elvégre ez nem a nyitómeccs volt.

– Nyitómeccs! – horkant fel Allardyce. – Hiszen már csak néhány klubmérkőzés és a Ripton elleni visszavágó van hátra a szezonból! Ahogy mondod, most már ideje lenne formába lendülniük.

Clowes elmélázva meredt a tűzbe.

– Nekem olyan csapatnak tűnnek – szólalt meg –, akik úgy a szezon közepére lendülnek formába.

– Tulajdonképpen így van – felelte Allardyce. – Kóstold meg a kekszet, Trevor. Körülbelül ez az utolsó jó dolog itt.

– Már nem ugyanaz az iskola, mint régen? – tudakolta Trevor, és a padlón álló bádogdobozba mélyesztette a kezét.

– Nem – válaszolta Allardyce –, és nemcsak rögbiben, hanem semmiben. Úgy, ahogy van, pocsék. Mintha nem lenne elég, hogy minden meccset elvesztünk, vagy majdnem mindet. Hallottad, hogy a Ripton harminchét pontot vett el tőlünk az előző szemeszterben? A Greenburgh-öt is alig vertük meg.

– Tavaly harminc ponttal győztünk – folytatta. – Előző évben harminchárommal és negyvenkettővel. Mindig könnyedén leléptük őket. A közvélekedés az, hogy lemossuk őket. Idén viszont folyamatosan kapaszkodtak ránk, és csak a szerencsének köszönhető, hogy egyáltalán pontot szereztünk. A hátvédük mellérúgott, és beengedte Barryt.

– Barry tűnik a legjobb szélsőnek a mostaniak közül – vélte Clowes. – Testesebb, mint volt, és gyorsabb is.

– Ő elmegy – értett egyet Allardyce. – Ha a centerek kiszolgálnák, néha lenne valami keresnivalónk. De láttatok már két ilyen kétbalkezest?

– Az biztos, hogy aki engem fogott, nem volt valami nagy szám. A nevét sem tudom. Az én időmben nem játszott – mondta Trevor.

– Egy Attell nevű srác. Akkoriban még nem járt ide. A nyári szünet után érkezett. Ha jól tudom, kirúgták valahonnan. Nem jó, de nincs más. Idén bárki kaphatott mezt, akinek van két keze és két lába. A tavalyi csapatból csak Barry és én maradtunk. Még soha nem láttam ilyen mértékű cserélődést, mint amilyen itt volt a nyári szünet után.

– „Hol vannak a katonák”? – sóhajtott Clowes.

– „Elmúltak régen” – kesergett Allardyce.

Már két hete tartott a tavaszi szemeszter, amikor Trevor és Clowes lejöttek, hogy az oxfordi válogatottban játsszanak az iskola ellen. Az eredmény egy nevetségesen könnyű győzelem lett a vendégcsapatnak, több mint negyven ponttal. Csak Clowes tizenöt pontot szerzett támadásból, és ha Trevor nem szolgálja ki folyamatosan a szélsőjét, valószínűleg ugyanannyit szerez. Így is kétszer befutott, és egy gólt is szerzett. Most mindketten kései uzsonnán voltak Allardyce tanulószobájában. Allardyce lett Trevor utódja a wrykyni rögbicsapat kapitányaként, de távolról sem örült posztjának.

A Wrykynben ugyanis sötét idők jártak. Éppen azt a visszaesést élték át, amely oly gyakori az iskolákban a különösen kiugró, sportteljesítményekkel teli évek után. Trevor vezetésével a Riptont oda-vissza verték, valamint a további négy, iskolák közti mérkőzésből is hoztak hármat. A krikettes tizenegy még jobb mérleggel zárt, az összes iskolai mérkőzést megnyerték, továbbá legyőzték London legismertebb krikettcsapatát, az M.C.C-t és a Wrykyni Öregfiúkat is. Még korai volt aggódni a következő félévi krikettcsapat összeállítása miatt, de ha a rögbisekre fognak hasonlítani, az elmúlt évtized legrosszabb szezonja vár a Wrykynre.

– Némileg kiábrándító a múlt szezon után, nem? – folytatta Allardyce a kesergést. Megkönnyebbülést jelentett számára, hogy leplezetlenül beszélhet a témáról.

– Jó kis csapat voltunk tavaly – ismerte el Clowes –, különösen a balszárnyunk volt erős. Tényleg, látom, hogy Barryt átküldted a túloldalra.

– Igen. Attell nem passzol valami jól, de még mindig jobban megy neki jobbról balra, mint balról jobbra, és mivel Barry a legjobb emberünk, átvittem a túloldalra. A másik szélsőnek, Stanningnek is vannak jó pillanatai. Emlékszel rá? Az Appleby-házba jár. Drummond pedig használható nyitó.

– Nagyon is használható – helyeselt Trevor. – Gondoltam, hogy az lesz. Én javasoltam neked tavaly, hogy tartsd szemmel.

– Drummond remek fickó – ismerte el Clowes.

– Nagyjából az utolsó, aki még itt maradt – állapította meg Allardyce komoran.

– Nagyvonalú vendéglátónkon – jegyezte meg Clowes a tortát szelve – bizonyos mértékű fáradtságot érzékelek. Elszállt belőle a joie de vivre, ugye?

– Roppant elkeserítő lehet – állapította meg Trevor együttérzőn. – Örülök, hogy nem egy rossz évben voltam kapitány.

– Ami érdekes, hogy minél rosszabbak, annál inkább fennhordják az orrukat. Azok a srácok járnak a válogatott blézerében, nyaksáljában és zoknijában, és a válogatott színeivel díszített pulóverben, akik egy jobb évben a kispadra sem ülhettek volna le. Csodálom, hogy az arcukra nem tetováltatták még fel a válogatott színeit.

– Némelyiknek előnyére válna – vélte Clowes.

Allardyce folytatta melankolikus monológját.

– De, mint mondtam, nem csak a rögbicsapat pocsék. Azon nem lehet segíteni, azt hiszem. Az általános lezüllést helytelenítem. Például rendszeresek az összetűzések a város lakóival. Amióta elmentetek, állandó problémát jelentenek. És csak rosszabb lesz, mert választások lesznek. Bementek este a városba? Ha igen, vigyázzatok magatokra.

– Köszönöm – mondta Clowes. – Nem szeretném, ha valaki leütné Trevort! Sőt, ha választhatok, jómagam sem szeretném, ha leütnének! Történetesen azonban a jó öreg Donaldson fogadott be minket, úgyhogy megmenekülünk a város veszélyeitől.

– Mindenki nagyon lusta – folytatta Allardyce. – Most ez a sikk. Nagy janinak tartanak, ha azt mondod, egy hete nem csináltál semmit. Nem is bánnám, ha valamiben jók lennének. De nem értenek semmihez. A rögbisek pocsékok, a tornászcsapatban törpék vannak – jó, ha tizenkilencedikek leszünk a Köziskolák Versenyén –, és nincs senki, aki normálisan fel bírná emelni a teniszütőt. Az egyetlen, amit idén begyűjthet a Wrykyn, az a könnyűsúlyú bokszbajnoki cím Aldershotban. Drummondnak sikerülhet. Tavaly megnyerte a pehelysúlyt. Most vagy öt kilóval nehezebb, és nagyon jó. De azt hiszem, ő az egyetlen, akit felküldhetünk. Most, hogy O’Hara és Moriarty is elment, nincs más, aki felér Aldershot szintjéhez. És senki más nem veszi a fáradságot, hogy eddzen. Mind túl lusta.

– Tehát – állt fel Clowes –, amint az várható volt, az iskola elindult a lejtőn a távozásom után. Ideje mennünk, Allardyce. Megígértük, hogy lefekvés előtt még benézünk Mr. Seymourhoz. Úgyhogy mi balra el.

– Jó éjt – búcsúzott Allardyce.

– Jót tenne egy Carter-féle májpasztilla – vélte Clowes. – Túl sötéten látod a világot. Végy be egyet. Vagy menj biztosra. Végy be kettőt. Akkor ismét vidám kacagásodtól visszhangzik majd a kerengő. Szedd össze magad, mosolyogj, Allardyce!

– Ahhoz sokkal több kell egy pasztillánál! – morogta a megkeseredett rögbis.

Mr. Seymour, a tornatanár hasonló nézeteket vallott az iskoláról, mint Allardyce. Úgy vélte, a Wrykyn hanyatló szakaszban van.

– Mindig ez van egy kiugróan jó év után – mondta.

– A fiúk elmennek, és nehéz betölteni a helyüket. Bevallom, nem számítottam ekkora kisöprésre a nyár után. Ilyen szempontból balszerencsénk volt. Például Maurice-nak és Robinsonnak lett volna még egy éve az iskolában. Nagyon váratlanul ért a távozásuk. Velük egész másképp festene a helyzet. Kell a csapat élére valaki, aki már látott néhány meccset.

– De akkor sem kellene ennyit szerencsétlenkedniük, mint ma délután. Végiglazsálták.

– Attól félek, ezt az iskola lezüllése okozza – ismerte el Mr. Seymour. – Nem hajtják ki magukat. Nem teszik bele azt a kis pluszt, pedig azon múlik minden.

Clowesnak már a nyelve hegyén volt, hogy nemhogy pluszt nem tesznek bele, de még mínuszt sem, de hallgatott. Bármilyen rossz véleménnyel is legyen egy edző a csapatáról, még ha ki is mondja, nem örül, ha a többiek túlságosan lelkesen helyeslik a kritikáját.

– Allardyce-t nagyon megviseli – mondta Trevor.

– Sajnálom Allardyce-t. Mindig hálátlan dolog egyedüliként megmaradni egy kimagasló csapatból. Még emlékszik a tavalyi meccsekre, és folyamatosan csalódások érik, mert a mostani csapat nem játszik ugyanolyan formában.

– Említett holmi viszályokat a várossal – jegyezte meg Trevor némi hallgatás után.

– Igen, volt néhány sajnálatos eset mostanában. Ez az ára, hogy egy város szélén vagyunk. Öt évből négyben nem történik semmi. De az ötödikben, amikor kicsit elkanászodik az iskola…

– Ó, tehát valóban elkanászodott? – kérdezte Clowes.

– Köztünk szólva, igen – ismerte el Mr. Seymour.

– Miféle viszályokról van szó? – kérdezte Trevor.

Mr. Seymour nem tudta pontosan megfogalmazni. Eddig még nem volt semmi konkrét. Nem érkeztek ténylegesen panaszok. De akkor is… Bajkeverés… Igen, bajkeverés.

– Például – folytatta –, van egy tanítványom, Linton… Emlékeznek rá? Jelenleg duzzadt szájjal és eggyel kevesebb foggal járkál a társaságban. Persze nem tudok semmit a dologról, de sejtem, hogy a városban került bajba. Ez csak egy apróság, ami mutatja, milyen szelek fújnak, de ha itt laknának, sokkal jobban megértenék, mire gondolok. Bajt érzek a levegőben. És most, hogy közeledik a választás, nem csodálnám, ha felszínre jönnének a dolgok. Nem emlékszem olyan választásra Wrykynben, amikor ne lett volna rendbontás a városban. Ha pedig az iskola is belekeveredik, márpedig szerintem így lesz, akkor nagyon fogok örülni a szünetnek. Tudom jól, az igazgató csak valami ürügyre vár, hogy megtilthassa a városba járást.

– A srácoknak mindig voltak összetűzéseik a Fő utcai iskolával….Hogy is hívják? Szent izé… – bizonytalanodott el Clowes.

– Júdás! – segített Trevor.

– Szent Júdás! – mondta Mr. Seymour. – Tényleg? Ezt nem tudtam.

– Pedig így van. Nem tudom, hogy kezdődött, de már két-három éve megy. Alapjában véve az Iskola-házat érinti, de valahogy a dexteresek is belekeveredtek. Ha egy Iskola-házbeli kissrác a városba téved, úgy fut végig a Fő utcán, mint egy antilop, hacsak nincs vele egy-két barátja. Több tucat kölyköt mentettem meg a biztos haláltól, amikor ide jártam. A Szt. Júdás-beli fiúk lesben állnak, és lerohanják őket. Gyakran botlottam az életükért küzdő Iskola-házbeli kölykökbe a sikátorokban. Közeledtemre az ellenség mindig elszelelt. Fennkölt kisugárzásom megfélemlítette őket.

– Egy kisgimnazisták közti csetepaté nem számít – jegyezte meg Mr. Seymour. – Azt mondja, három éve tart, és én még csak nem is hallottam róla mostanáig. Viszont, ha a nagyobb diákok keverednek harcba a városban, közbe kell lépnünk. Bárcsak az igazgató megtiltaná a városba járást, amíg vége nem lesz a választásnak! Két választás között a város valósággal alszik.

– Nekünk is aludnunk kéne már – fordult Clowes Trevorhoz. – Úgy vélem, ideje távoznunk, uram. Megígértük Mr. Donaldsonnak, hogy időben hazaérünk.

– Nem gondoltam, hogy ilyen késő van! – lepődött meg Mr. Seymour. – Jó éjt, Clowes! Hányszor is találtál be ma délután? Ötször? Sajnálom, hogy már nem ide jársz, így nem nekünk szerzel pontokat, hanem ellenünk. Jó éjt, Trevor. Örülök, hogy kipróbáltak az oxfordi csapatban, ha nem is válogattak be végül. Jövőre biztos bekerülsz. Jó éjt!

A két wrykyni öregdiák az úton sétált Donaldson felé. Szép, de ködös éjszaka volt.

– Jesszusom, de elfáradtam – mondta Clowes. – Megállj!

– Mi az?

Épp az Appleby-házzal szemben álltak. Clowes behúzta barátját a kerítés tövébe.

– Egy srác kiszökik. Láttam ahogy leereszkedett egy kötélen. Várjunk, nézzük meg, ki az.

Egy pillanattal később valaki halkan kisurrant a kapun, és eltűnt a városba vezető úton.

– Ki volt az? – kérdezte Trevor. – Nem láttam!

– Én láttam. Az a srác volt, aki fogott, Stanning. Kíváncsi vagyok, miben sántikál. Talán bekeni szurokkal a szobrot, mint annak idején O’Hara{2}. Szép kis sportember!

– Szép kis idióta! – mondta Trevor. – Remélem, elkapják.

– Mindig is együttérző voltál – vélte Clowes. – Gyere, mert Donaldson kizár minket.

2.
Sheen otthon

Az oxfordi válogatott meccse után másnap Sheen, a Seymour-ház tagja, a tanulószobájában ült a gázkályha mellett Thuküdidész Peloponnészoszi háborújával. Aznap nem mozdult ki, mert megfázott. Igaz, szinte sosem mozdult ki. Mindenkinek van hobbija. Sheené ez volt.

A Wrykynben senki sem ismerte közelebbről Sheent, még a Seymourban sem, Drummondot kivéve; és azok, akik vették a fáradságot, hogy elgondolkozzank a dolgon, nem értették, mit lát benne Drummond. A felületes szemlélő semmi közöset nem talált bennük. Drummond tehetséges sportoló volt: tagja a rögbiválogatottnak, a krikett „B” válogatottnak, és Aldershotban megnyerte a bokszbajnokságot pehelysúlyban. Úgy tűnt, ezen kívül semmi sem érdekli. Sheen ugyan ötösözött{3}, de ez minden. Krikettben rossz volt, a rögbiről pedig kimentette magát Allardyce-nál, mondván, hogy minden idejére szüksége van a tanuláshoz. Esélyes volt a Gotford-ösztöndíjra. Allardyce nehezen azonosult az ilyen beteges hajlamokkal, de azért felmentést adott Sheennek, aki azóta még inkább visszavonult a közélettől, mint azelőtt. A Gotford-ösztöndíj vizsgáját a szemeszter végére írták ki.

Sheen a Wrykyn diákjai közül még Stanninggel és Attell-lel barátkozott az Appleby-házból, senki mással. Azok, akik hajlandóak voltak még egy kicsit alaposabban foglalkozni az üggyel, ezen végképp csodálkoztak, mivel Sheen, bármily erényekkel is rendelkezett, egyáltalán nem olyan típus volt, mint Stanning és Attell. Minden állami iskolában vannak olyan diákok, akárcsak minden egyetemen, akiket „kipécéznek”. Sosem kapják őket durva szabálysértésen, és a hatalmakkal szemben kimondottan nyájasan, sőt, hódolatteljesen viselkednek. Mégis köztudott, hogy a nevük fel van írva a hatóságok fekete könyvébe, és előbb-utóbb, ahogy mondani szokás, „kapnak a fejükre”. Stanning és Attell ebbe a kasztba tartoztak. Mindenki számára nyilvánvaló volt, hogy az előbbi fújja a passzátszelet. Elég volt egyetlen pillantást vetni utóbbira, hogy lássuk, bármily ambíciókat is táplál a bűnözői élet terén, nincs hozzá elég esze, hogy kielégítő eredményeket érjen el gonosztevőként. Ami Stanninget illeti, ő kiegyensúlyozott életet élt, mindig is szigorúan ragaszkodott a tizenegyedik parancsolathoz: „le ne bukj”. Így elkerülte az összetűzést a hatóságokkal, éles nyelvére és a bokszban való jártasságára való tekintettel – ő volt Drummond után a legjobb pehelysúlyban – legalább megtűrték az iskolában. Sőt! Akik ismerték, általában nem kedvelték, különösen azok, akik, mint Drummond is, a régiek közé tartoztak, ennek ellenére meglehetősen nagy sleppje volt. Ha valaki a rögbiválogatott tagja, azzal szívesen mutatkoznak a fiúk, még egy rossz évben is.

Sheennek azon néhány ember között lett volna a helye, akiket Stanning nem nyűgöz le. Mint például Mr. Seymourt, aki tornatanárként sokat találkozott Stanninggel. Az igazság az, hogy Sheen jellemét a mások megbántásától való félelem határozta meg. Bizonyos korlátok között nem elítélendő vonás ez egy ember jellemében, de Sheen túlzásba vitte, ami gyakran megnehezítette az életét. Vannak helyzetek, amikor az embernek el kell döntenie, két ember közül kit sért meg. Ha így cselekszik, A-t sérti meg. Ha úgy cselekszik, B-t bosszantja fel. Sheen is ezzel a problémával találta szembe magát, amikor barátkozni kezdett Drummonddal. Egy ötös mérkőzés során ismerkedtek meg, és kapcsolatuk bimbódzásnak indult. Sheen csodálta Drummondot, mert pont olyan szeretett volna ő is lenni, ha választhatott volna. Drummondot pedig érdekelte Sheen, akit senki sem ismert igazán. A maga módján titokzatos volt. Ráadásul szépen zongorázott, és Drummond akkoriban bárkit körüludvarolt volna, aki el tudja játszani neki a „Mumblin’ Mose”-t és nem bánja, ha a végtelenségig kell újráznia.

Így hát barátságot kötöttek, és miután Drummond csupán egy árnyalattal utálta kevésbé Stanningot, mint amennyire Stanning utálta őt, Sheen abban a kellemetlen helyzetben találta magát, hogy választania kellett kettőjük közül. Ő Drummondot választotta. Ami kétségtelenül bölcs döntés volt.

Sheen tehát ott ült Thuküdidésszel a kályhánál, és próbált érdeklődést kicsiholni magából az athéniek szicíliai hadjárata iránt. Fejét nehéznek és kóválygónak érezte.

Halványan rémlett neki, hogy ez a kevés mozgás miatt van, és megfogadta, hogy munkaórái számát megkurtítja eggyel, amely egy órát ötösözésnek szentel. Majd mondja Drummondnak, ha megjön. Biztos benéz uzsonnázni. Az asztal terítve várta érkezését. A cipőpucoló fiút, Herbertet korábban kiküldték a városba, aki különféle élelmiszerekkel tért vissza, amelyek most étvágygerjesztő kupacban álltak az asztalon.

Sheen épp próbálta kihámozni Nikiasz beszédjéből az egyik passzus értelmét, amelyről az a benyomása alakult ki, hogy maga a kiváló hadvezér is csak nagy vonalakban tudta, miről beszél, amikor nyílt az ajtó.

Felpillantott. Drummondra számított, de Stanning volt az. Azonnal azt a fajta „forró bizsergést” érezte, amely Copperfield Dávidnak is „végigszaladt a testén”{4}, amikor kínos helyzetbe került. Hősünk Drummond eljövetele óta kerülte Stanningot, és mindig kínosan érezte magát a jelenlétében. Miután mindketten tizenegyedikesek voltak, és mindennap néhány méterre ültek egymástól, nem nehéz felismerni, hogy Sheen gyakran érezte magát kínosan.

– Te jó ég! – mondta Stanning. – Biflázol?

Sheen már-már lelkiismeret-furdalással nézett a Thuküdidész kötetre. De már az is megkönnyebbülést jelentett, hogy a másik nem Drummond szidalmazásával nyitotta a társalgást.

– Tudod, jelentkeztem a Gotfordra – mentegetőzött.

– Én is. De mi értelme biflázni? Én nem olvasok egy árva sort sem!

Mivel a riválisai közül Stanning volt az egyetlen, akitől Sheen igazán tartott, joggal válaszolhatta volna, hogy ebben az esetben ő annál inkább biflázni fog. De nem szólt semmit. A kályhára nézett, és szamárfület hajtott a Thuküdidészbe.

– Micsoda könyvmoly vagy, hogy állandóan bent kushadsz! – dorgálta Stanning.

– Megfáztam tegnap meccsnézés közben.

– Puha vagy, mint… – Stanning körbenézett, hogy megtalálja a jó hasonlatot. – Mint egy fánk. Miért nem sportolsz?

– Azt hiszem, ötösözni fogok. Tényleg rám fér a mozgás.

– Ötösözni? Miért nem rögbizel?

– Nincs időm. Tanulni akarok.

– Marhaság. Én nem olvasok egyetlen sort sem!

Stanning már-már vallásos önérzettel nyilatkoztatta ezt ki.

– Megmondom, mi lesz – közölte Stanning –, holnap, suli után játszom veled.

Sheen egy árnyalattal még inkább zavarba jött, de összeszedte magát, és elhárította a meghívást.

– Valószínűleg Drummonddal fogok játszani – felelte.

– Ó, hát jó – mondta Stanning. – Mit bánom, azzal játszol, akivel akarsz.

Elhallgattak.

– Tulajdonképpen azért jöttem – folytatta Stanning –, hogy a tegnap estéről beszéljek veled. Kiszöktem, és elmentem Mitchellhez. Miért nem jöttél? Nem kaptad meg az üzenetemet? Üzentem egy kölyökkel.

Mitchell, aki karácsonykor távozott az iskolából, gazdag, ám derék szülők gyermeke volt. Az apjánál dolgozott, és az apja házában lakott a külvárosban. Az atya időről időre felutazott Londonba az üzletmenettel kapcsolatos ügyekben, egyedül hagyva fiát a házban. Ilyenkor Mitchell – az ifjabb – üzent Stannignek, akivel az iskolai évek során barátságban volt, és Stanning, miután mindenki nyugovóra tért, kiszökött, és elment Mitchell otthonába, hogy eltöltsön ott egy-két kellemes órát. Az idősebb Mitchellnek volt török cigarettája és biliárdasztala. Stanning mindkettőt kedvelte. Volt zongora is, és Stanning az egyik este magával vitte Sheent, hogy játsszon rajta. A kiszökésbe, majd a visszaszökésbe Sheen csaknem beleőszült, és csak csodák sorozatának köszönhette, hogy megmenekült a lebukástól. Úgy érezte, egy alkalom több mint elég volt, és amikor az Appleby-házból egy kisgimnazista érkezett Stanning üzenetével, amelyben meghívást kapott egy újabb, hasonló természetű szeánszra, ellenállt a csábításnak.

– De, megkaptam az üzenetet – mondta.

– Akkor miért nem jöttél? Mitchell kérdezte, hol vagy.

– Mert irtó veszélyes!

– Veszélyes? Frászt!

– Kicsaphatnak, ha elkapnak.

– Akkor ne kapjanak el.

Sheen magában megfogadta, hogy nem fogják.

– Kérte, hogy hétfőn menjünk el megint. Jössz?

– N… Nem hiszem, Stanning – válaszolta Sheen. – Nem éri meg.

– Úgy érted, berezeltél. Ez a te bajod.

– Igen, így van – ismerte be Sheen.

A regényekben az a személy, aki elismeri, hogy fél, rendszerint határtalan csodálatban és méltatásban részesül, és sütkérezhet önnön nagyságában. De Sheennél nem így volt. A beismeréstől, ha lehet, még kínosabban érezte magát, mint addig.

– Mitchell kitér a hitéből – közölte Stanning.

Sheen nem felelt semmit.

Stanning témát váltott.

– De legalább uzsonnáztass meg – kérte. – Úgy beraktároztál, mint aki ostromra készül.

– Nagyon sajnálom – válaszolta Sheen, még sötétebb vörös lett az arca, és kettőzött erővel tört rá a forró bizsergés –, de az igazat megvallva Drummondot várom.

Stanning felkelt, és néhány keresetlen szóval elmondta, mit gondol Drummondról.

De nem érte be ennyivel. Sheenről is kedvezőtlenül nyilatkozott.

– Na, idefigyelj – mondta –, most biztos azt hiszed, ejthetsz, csak mert kicsit összehaverkodtál Drummonddal, de én mondom, megbánod ezt még!

– Nem azért… – kezdte Sheen.

– Nem érdekel, miért. Egész nap lapítasz, próbálsz kerülni, és nem teszel meg semmit, amit kérek.

– De értsd meg…

– Jaj, fogd be! – torkolta le Stanning.

3.
Sheen látogatókat fogad és tanácsot kap

Miközben Sheen Stanninggel váltott szót a tizenkettes tanulószobában, addig Linton és barátja, Dunstable, akik a Day-házba jártak, hogyanokról és mikéntekről társalogtak. Akárcsak Stanning, Dunstable is uzsonnát követelt, és arról értesült, hogy nincs.

– Na, szépen vagyunk – dohogott Dunstable, és leült az asztalra, amelynek torták és sütemények alatt kellett volna roskadoznia. – Mégis mi ütött beléd? Becsalsz ide, aztán van képed közölni, hogy nincs mit enni. Mit csináltál a kajával?

– Volt egy fél torta…

– Ide vele!

– A kis Menzies felpakolta a tegnapi meccs után. A bátyja lejött az oxfordi válogatottal, és meg kellett uzsonnáztatnia. Aztán volt egy kis süti…

– Mi a baj a sütivel? Az is jó lesz. Ide vele! Jöhet a süti. Mutasd.

– Azt is elvitte Menzies.

Dunstable szomorúan nézett rá.

– Mindig is hibbant voltál – mondta –, de sosem hittem, hogy hagyod Menziest lelépni az összes kajáddal. Egyet tehetünk, kérünk tőle uzsonnát. Tartozik nekünk ennyivel. Gyerünk!

Elindultak a folyosón, és megálltak a hármas tanulószoba ajtajában.

– Hahó! – köszönt Menzies, amikor beléptek.

– Uzsonnázni jöttünk – közölte Dunstable. – Ide egy tekintélyes szendvicset! Lássuk a sziszegő kannádat, Menzies. Mozgás, légy jó házigazda.

– Nem vártalak.

– Az a te bajod, nem segíthetek rajta – jelentette ki Dunstable.

– Nincs semmim. Épp gondoltam, hogy átjövök hozzád, Linton.

– Hol a torta?

– Elfogyott. A bátyám befalta.

– Úgy tűnik, a kapzsiság a Menzies család legsúlyosabb bűne – vélte Dunstable tapintatlanul. – Akkor most mihez kezdesz? Nem akarlak fenyegetni, de szörnyű vagyok, ha felbőszítenek. Márpedig ha megfosztanak az uzsonnámtól, az igencsak felbőszít. És miután egy sajnálatos baleset révén nincs egy lyukas fityingem sem, nem mehetek a boltba. Te tehetsz a készleteinkben bekövetkezett hiányról, neked kell megoldanod a helyzetet. Mihez kezdesz?

– Nem ismeritek véletlenül Sheent?

– Én nem – felelte Linton. – Személyesen nem.

– Nem várhatod tőlünk, hogy ismerjük az összes kétes haverodat – méltatlankodott Dunstable. – Miért?

– Uzsonnát tart ma este. Ha elég közeli ismerősei lennétek, talán kaphatnátok tőle valamit. Ebédidőben találkoztam Herberttel, mindenfélét cipelt a tanulószobájába. De ha nem ismeritek…

– Efféle apróság nem állhat az utunkba – közölte Dunstable. – Melyik a tanulószobája?

– Rajta, Linton – buzdította aztán barátját Dunstable. – Légy férfi, mutasd az utat! Viselkedjünk úgy, mintha meghívott volna minket. Tíz az egyhez, hogy azt fogja hinni, igen, ha nem rontod el azzal, hogy elröhögöd magad.

– Vagyis hívassuk meg magunkat uzsonnára? – kérdezte Linton, miután kezdte kapiskálni az ötletet.

– Pontosan! Sheen biztos afféle szamár, aki nem fog tiltakozni. Egy próbát mindenképp megér. Smith a házunkból tavaly ugyanígy kapott tőle uzsonnát. Jössz, Menzies?

– Nem én. Remélem, kidob titeket!

– Akkor gyere, Linton. Ha Menzies lemond egy ingyen uzsonnáról, hagyjuk rá.

Így tehát alig csukódott be Sheen ajtaja Stanning mögött, amikor ismét kinyílt, hogy Linton és Dunstable nyerjen bebocsátást rajta.

– Itt is vagyunk – mondta nyájasan Linton.

– Remélem, nem késtünk! – tette hozzá Dunstable. – Azt mondtad, öt körül. Épp most ütötte el az ötöt. Kezdhetjük?

Lehajolt, és felemelte a teáskannát a tűzhelyről.

– Ne fáradj – mondta Sheennek, aki némi csodálkozással szemlélte ténykedését. – Vállalom a piszkos munkát.

– De… – kezdte Sheen.

– Ne aggódj – biztosította Dunstable. – Szívesen teszem.

Az incidens túl nagy nyomást jelentett Sheen intellektusának. Nem emlékezett, hogy meghívta volna Lintont, akivel egész szemeszter alatt jó, ha tucatszor beszélt, még kevésbé Dunstable-t, akit épp csak hogy látásból ismert. Mégis itt vannak, és úgy viselkednek, mint a díszvendégek. Nyilvánvalóan valami félreértés történt, de nem volt ereje, hogy ezt közölje velük. Nem akarta megbántani őket. Kínos lenne, ha maguk ébrednének rá tévedésükre.

Így hát Sheen, idegesen bár, de magára öltötte a házigazda szerepét. Lintont akkor fogta el először a lelkiismeret-furdalás, amikor Sheen a kezébe nyomott egy csomag kekszet, amiről tudta, hogy fontja legalább hat pennybe kerülhetett. Kedvelte azokat, akik így megadják a módját a dolgoknak.

Dunstable-nek viszont nem voltak aggályai. Hanyagul hátradőlt a székén, és folytatta a könnyed csevegést.

– Nem nézel ki jól, Sheen – mondta. – Többet kellene mozognod. Miért nem jössz el velünk valamelyik nap a városba korteskedni? Jó buli. Linton múltkor elvesztette közben egy fogát. Szombaton megint megyünk.

– Ó! – felelte Sheen udvariasan.

– Legközelebb viszünk néhány srácot erősítésnek. Ketten kevesek vagyunk. Amikor kiverték Linton fogát, négy kétajtós szekrény rontott ránk. El kellett futnunk. Most, hogy választások vannak, valóságos banda járkál a városban. Úgy tűnik, egy vörös hajú srác a főnök, leginkább hentesnek tűnik. Albertnek hívják. Ki kéne ütni, hogy megmentsük az iskola becsületét. Örülnék, ha ráuszíthatnánk Drummondot.

– Drummondot várom uzsonnára – jegyezte meg Sheen.

– A rögbisekkel passzolgat – mondta Linton. – Biztos mindjárt jön. Itt is van! Helló, Drummond!

– Helló! – köszönt az újonnan érkezett, és úgy nézett a két másik látogatóra, mint aki csodálkozik, amiért ott találja őket.

– Milyen volt a csapat? – kérdezte Dunstable.

– Á, pocsék. Maradt tea?

A beszélgetés ezután leült, és nem sokkal később Dunstable és Linton távozott.

– Gyere, uzsonnázz velem valamikor – mondta Linton.

– Köszönöm – felelte Sheen. – Köszönöm szépen.

– Nem volt szép így lerohanni – fordult Linton Dunstable-hez, miközben visszaindultak a tanulószobájukba. – Nem lepne meg, ha közelebbről megismerve rájönnénk, hogy nem is olyan rossz fej.

– Nagy pancser lehet, ha hagyja magát így lerohanni. Szavamra, szeretném azt látni, hogy valaki ilyesmivel próbálkozzon nálam!

A tanulószobában, amelyet épp elhagytak, Drummond épp ugyanerre mutatott rá Sheen előtt.

– A csapat pocsék – kesergett. – Pocsékul passzoltak a szélsők. A Ripton legalább negyven pontot fog ránk verni. Apropó, nem tudtam, hogy Linton cimborája vagy.

– Nem vagyok – felelte Sheen.

– Pedig az imént úgy tűnt, nagyon otthon érzi magát nálad.

– Nem is értem. Biztos vagyok benne, hogy sosem hívtam meg uzsonnára. Sem Dunstable-t. Mégis úgy jöttek be, mintha úgy lenne. Nem akartam megbántani őket azzal, hogy szólok.

Drummond rámeredt.

– Hívatlanul jöttek? Jesszus! Kicsit szedd össze magad, légy éberebb, különben pokol lesz az életed. Ezek a srácok csak bepróbálkoztak. Sejtettem, hogy erről lehet szó, amikor beléptem. Miért hagytad rájuk? Miért nem penderítetted ki őket?

– Nem is tudom – válaszolta Sheen feszengve.

– Figyelj, ez pancserkodás. Ilyen helyzetekben legyél kemény, különben a házban mindenki téged fog rángatni. Természetes, hogy a srácok a bolondját járatják veled, ha hagyod. Máskor is megesett már?

Sheen vonakodva beismerte, hogy igen. Kezdte megérteni a dolgot. Sosem kellemes érzés, hogy átvertek.

– Egyszer, még az előző szemeszterben – mesélte –, a Day-házból egy Smith nevű fickó is ugyanígy jött uzsonnázni. Nem igazán tudtam mit tenni.

– Dunstable is a Daybe jár. Összebeszéltek. Nem lepne meg, ha legközelebb az egész iskola ott sorakozna az ajtód előtt a folyosón. Figyelj, Sheen, szedd össze magadat! Nem ugratlak. Szörnyű idők jönnek rád, ha ilyen puhány vagy. Remélem, nem haragszol, amiért ezt mondom, de így van. A te érdeked. És az egésznek a puhányságod az oka.

– Nem szeretek megbántani másokat – mondta Sheen.

– Ugyan! Errefelé senki sem sértődékeny. Amúgy sem sértés elküldeni valakit, akinek semmi dolga itt.

– Jó, igaz – ismerte el Sheen kurtán.

– Örülök, hogy belátod – mondta Drummond. – Akkor megyek. Kíváncsi vagyok, foglalt-e a fürdő.

Néhány perc múlva visszatért. Távolléte alatt Sheen vad szitokszavakat hallott, amelyeket mintha a fürdőszobaajtó környékén ejtettek volna.

– Foglalt – mondta Drummond, mikor bedugta a fejét az ajtón, és vidáman Sheenre vigyorgott. – Az ifjú Renford volt, akinek semmi keresnivalója nincs ott. Csak azért néztem be, hogy levonjam a tanulságot. Gondolom, te hagynád, hogy elhasználja az összes meleg vizet – ami pedig a rangidőseknek jár –, csak mert nem szeretnéd megbántani, és inkább nem fürdenél. Én viszont abból az elméletemből indultam ki, hogy a Wrykynben senkinek nincsenek érzései, egy kisgimisnek főleg nem. A legkisebb lelkiismeret-furdalás nélkül kipenderítettem. Az én módszerem sokkal hatásosabb. Na, szevasz.

Azzal a fej eltűnt, és rövidesen halk, de annál vidámabb pancsolás zajai szűrődtek be a folyosón keresztül.

4.
Legfőbb vitézség a megfontolás{5}

Wrykyn és környéke kissé szerencsétlen hely volt – vagy épp szerencsés, nézőpont kérdése – a választás szempontjából. Az utóbbi álláspontot a közösség fiatalabb és könnyelműbb része osztotta, akik szerették a választást, mert izgalmas. Az előbbit a kereskedők vallották, akik nem szerették a választásokat, mert mindig betörték a kirakataikat.

Wrykyn már az előző évben is átesett egy választáson, amikor Sir Eustace Briggst, a polgármestert kényelmes többséggel újraválasztották. Ám időközben az úriember megromlott egészsége miatt lemondott posztjáról, így a város ismét forrongott. Ezúttal az iskola is nagyban érintett volt az ügyben. Az előző választás nem hozta lázba őket. Közömbös volt számukra, hogy Sir Eustace Briggs legyőzi Mr. Saul Peddert, vagy Mr. Saul Pedder feltörli a padlót Sir Eustace Briggsszel. Mr. Pedder energikus radikális volt, de tekintve, hogy Wrykyn mindig konzervatív párti jelöltet választott, és nem adta jelét, hogy ezen változtatna, Mr. Pedder mit sem ért az energiáival. Az iskola tagjai sportemberként tekintettek rá, és élvezettel olvasták beszédeit a helyi újságban, de nem érdekelte őket. Most azonban minden megváltozott. A konzervatív jelölt, Sir William Bruce egy volt közülük – egy wrykini öregdiák, az igazgatótanács tagja, aki mindig megnézte az iskolai meccseket, és ő adományozta a Bruce Kupát az iskolai futóversenyre. Röviden, a krémek krémje. Ráadásul ő volt Jack Bruce apja. Jack bejárós fiú volt, aki szeretett a műhelyek környékén barkácsolni. Az iskola szívesen avatta volna hősévé Jack Bruce-t. Ha akarja, óriási sleppet gyűjthetett volna. De csöndes, magának való ifjú lévén ritkán látták. Az iskola műhelyeiben és egyéb, hasonlóan furcsa helyein tanítási idő után is zajlott az élet. A közvélekedés úgy tartotta, hogy Bruce egész rendes fickó, ha egyszer megismered, de meg kell ismerned. Zseniálisan dolgozik, és imádja a munkáját, ügyes, úgynevezett „lassú dobó” krikettben, köztudott, hogy vezeti és szereli a családi autót, nem nagyon beszél, ha nem kérdezik, de ha beszél, többnyire okosakat mond. Ezen túl nem sok mindent csiripeltek róla.

Miután nem hagyta, hogy diáktársai piedesztálra állítsák, másutt kellett levezetniük lelkesedésüket. Ez okozta a forrongásokat, amelyek gyakorivá váltak az iskola és a város között. Mr. Saul Pedder lelkesítő beszédei jóvoltából meglehetősen hepciás hangulat uralkodott a város kétes elemei között. Rendőrségi szóhasználattal élve fiatalkorúak bandái masíroztak az utcákon kart karba öltve, és azt kiáltozták: „Hajrá, Pedder!” „Pedder a legjobb!” Ha pedig olyan személlyel vagy személyekkel találkoztak, akik közel sem tartották M. Peddert a legjobbnak, akkor általában az történt, amit a helyi rendőrség „csetepaténak” nevez.

Egy ilyen csetepatéban vesztette el Linton az egyik fogát.

Két nap telt el azóta, hogy Dunstable és Linton beugrott Sheenhez uzsonnázni. Szombat délután volt, épp véget ért a névsorolvasás. Nem volt válogatott mérkőzés, csak egy érdektelen háziverseny, a Templar-ház játszott a Donaldson ellen, és az iskolában kezdett meglehetősen unalmassá válni az élet.

– Mily szörnyűséges a tavaszi szemeszter – ásított Linton. – Nincs semmi szórakozás, amíg be nem indulnak a házi mérkőzések.

A Seymour-ház megnyerte az első mérkőzését, ahogy a Day is. Legalább egy hétig nem kellett pályára lépni egyiknek sem.

– Béreljünk csónakot – javasolta Dunstable. – Milyen szörnyű egy nap!

– Uzsonnázzunk a kantinban.

– Unalmas. Ne menjünk inkább a Cook’sba?

– Menjünk. Dobj fel egy érmét, hogy ki fizet.

A Cook’s egy tejcsárda volt a városban, ahová gyakran járt az iskola népe, ha frissítőre vágyott.

– Kíváncsi vagyok, összefutunk-e Alberttel.

Linton megnyalta a foga helyét, és azt mondta, reméli.

Cook őrmester, a bolt 190 magas tulajdonosa épp a betört kirakatot tanulmányozta és magában motyogott, amikor megérkeztek a fiúk.

– Hahó! – köszönt Dunstable –, mi ez? Újabban így vezetik le a feszültséget? Édes gazdám, ki dobta azt a téglát?

– Fé’ hatkó, tegnap estve dobta – mondta Cook őrmester –, az a veres hajú gazembee. Csak kapjam eee… Majd megmutatom…

– A jó öreg Albertre illik – vélte Linton. – Ki volt az, őrmester?

– Veres hajú kurafi. „A derék, jó Pedder”, aszondja. „Majd adok én neked Peddert” mondom én. Aztán durr, egyenest a muffinokra, és mire kiszaladtam utánna, elinaa’t.

Mrs. Cook tűnt fel, és tanúvallomásával megerősítette az elhangzottakat. Dunstable teát rendelt.

– Hátha összefutunk vele hazafelé – ábrándozott Linton. – Akkor átadjuk neki szívélyes üdvözletét. Én magam is az adósa vagyok.

Mrs. Cook szánakozva ciccegett, amikor meglátta a beszélő szájában tátongó űrt.

– Pótot kell csiná’tasson, Mr. Linton – javasolta Cook őrmester komoran.

A hátsó terem üres volt. Dunstable és Linton leültek teázni. Cook őrmester időről időre megjelent az ajtóban, hogy tovább keseregjen a veszteségein.

– Az urak az iskolábó’ idejárnak, és aszondják, ez csak jó tréfa, izgalom meg minden. De én aszondok nekik, nem ti isszátok meg a levét. Ez a bökkenő. Nem ti isszátok meg a levét. Alig várom, hogy vége legyen.

– Még egy kancsó forró vizet lesz szíves – kérte Linton.

Az őrmester, mintha egy katonai parádén vezényelne, a válla fölött hátrakiabálva továbbította a rendelést, és folytatta a panaszkodást.

– Nem ti isszátok meg a levét, mondok. Ez a bökkenő. Az örökös cidri nap mint nap, hogy nem tudod, mi lesz, bejön az egyik, aszondja, „szavazz Bruce-ra”, a másik meg, hogy „szavazz Pederre”, és megint másik aszondja, hogy a szegény embee’ kenyeréér’ harcó’… no de ha legalább venne kenyeret… Héka, héka, mi a’?

„Lárma hallik kintről”, írná Shakespeare, és a boltba Barry és McTodd csörtetett be a Seymour-házból, őket pedig szorosan követte Stanning és Attell.

– Kezdem unni – mondta Barry, és lerogyott az egyik székbe.

A kávézó elejéből behallatszott Cook őrmester hangja.

– Ha egyszer eekaplak, te kis vörös…

Gúnykacaj harsant az utcáról.

– Ez Albert – pattant fel Linton.

– Igen, hallottam, hogy így szólítják – helyeselt Barry. – McToddal ide igyekeztünk uzsonnázni, amikor ránk szálltak, úgyhogy benéztünk, hátha találunk erősítést.

– Mi mögöttetek voltunk – tette hozzá Stanning. – Az egyik kapott tőlem egy szépet. Úgy dőlt ki, mint a sószsák.

– Albert? – kérdezte Linton.

– Nem. Egy alacsony fickó.

– Gyerünk, adjunk nekik! – javasolta Linton izgatottan.

Dunstable higgadtabban értékelte a helyzetet.

– Várjunk egy kicsit – mondta. – Ráérünk. Előbb igyuk meg a teát. Egyél, amennyit tudsz, Linton. Lehet, hogy utána nem lesz hozzá fogad – tette hozzá derűsen.

– Dobáljuk meg őket – javasolta McTodd

– Ne szamárkodj – szólt rá Barry. – Annak meg mi értelme volna?

– A semminél több lenne – jegyezte meg McTodd bizonytalanul.

– Dobáljuk meg őket muffinnal – tanácsolta Stanning. – Az ördögbe, lehorzsoltam az öklömet. De lefogadom, a fickó is megérezte.

– Figyeljetek, én kimegyek – mondta Linton. – Gyere, Dunstable.

Dunstable sietség nélkül evett tovább.

– Mi ez a sietség? – kérdezte. – Bőven van időnk. A jó öreg Albert nem az a típus, aki elmegy, ha egyszer sarokba szorított minket itt. A hadviselés első számú szabálya, hogy előtte lakj be alaposan.

– Különben is – tette hozzá Barry –, teázni jöttem, és teázni is fogok.

Cook feladta őrhelyét az ajtóban, és kihozta a rendeléseket.

– Ott vannak a sarkon – újságolta –, és a vörös hajú aszondta, várni fog, ha kell, egész íjjel.

– Helyes – mondta elégedetten Dunstable. – Okos fickó ez az Albert. Ha látja, megmondaná neki, hogy nemsokára megyünk?

Negyedóra telt el.

– Gyűjjetek ki – kiáltotta egy hang az utcáról.

Dunstable a többiekre nézett.

– Talán indulnunk kéne – mondta, és felállt. – Mehetünk?

– Maradjunk együtt – javasolta Barry.

– Kimennek, Mr. Dunstable? – kérdezte Cook őrmester.

– Igen. Isten önnel. Ugye, gondoskodik róla, hogy méltó temetést kapjunk?

A helyőrség megkezdte a kivonulását.

Történetesen Drummond és Sheen is azok közé tartozott, akiknek az a kósza ötlete támadt aznap délután, hogy jólesne Cooknál uzsonnázni, és öt perccel azután értek a verekedőkhöz, hogy a csata elkezdődött. A városi kontingens furcsa kiáltásai töltötték be a levegőt, Albert hangja jól hallhatóan túlharsogta a lármát, miközben a wyrkyniek, ahogy tanult emberektől elvárható, csöndben, illetlen felhajtás nélkül harcoltak.

– Szavamra – mondta Drummond –, itt csetepaté zajlik.

Sheen halálra dermedt, furcsa, bénító érzés lett úrrá rajta. Nyelt egyet. Drummond nem vette észre ezeket a baljós előjeleket. A csatát figyelte.

Hirtelen kiáltás hagyta el ajkát:

– De hisz ott vannak a mieink is! Az a Seymour-házból való! Az meg nem McTodd? Hűha, az ott Barry! Gyere, cimbora!

Sheen nem moccant.

– Muszáj… Belekeverednünk? – kérdezte.

Drummond csodálkozva nézett rá. Sheen tovább hadovált…

– Az Öregnek nem biztos, hogy tetszene… Mégiscsak hatodikosok vagyunk, érted… Nem lenne jobb…?

A városi sereg diadalittasan felkiáltott, amikor a vörös hajú Albert a csata közepébe vetve magát a falig repítette Barryt, aki tántorogva állt a lábán. Sheen meglátta Albert vigyorgó arcát, ahogy pont őfelé fordult. Az egyik szemhéja felhasadt. Vérzett.

– Gyere! – hívta Drummond, és már azt nézte, hol avatkozhatna közbe.

Sheen ingadozott. Aztán gyorsan elindult az ellenkező irányba.

5.
A botrány

Sheen csak akkor ébredt tudatára, mit követett el, amikor visszaért a tanulószobájába. Egész hazaúton hevesen védte magát képzelt vádlójával szemben, és igen erős, átgondolt, logikus érvrendszert épített fel, amelyből kitűnt, hogy nemcsak nem hibáztatható azért, amit tett, hanem egyenesen államférfihoz méltóan, dicséretesen cselekedett. Végtére is, ő hatodikos. Nem prefektus, az igaz, de lényegében ugyanolyan, mintha prefektus lenne. Az igazgató ellenezte a súrlódásokat az iskola és a város között, a hatodikosok és a város között pedig pláne. Tehát ő csupán kötelességének tett eleget, amikor nem hagyta, hogy belesodorják egy verekedésbe Alberttel és barátaival. Különben is, miért kéne neki mindig közbeavatkozni, ha verekedő fickókat lát? Semmi értelme. Nem rá tartozik. Egyenesen abszurd! Neki semmi dolga azokkal a fickókkal. Szó sincs gyávaságról. Egyszerűen nem vesztette el a fejét, mint Drummond, és átlátta a nagyobb perspektívát. Különben is…

De amikor helyet foglalt a székén, megváltozott a hangulata. Egészen más az ember hozzáállása, ha tempósan sétál, mint amikor leülve higgadtan újra végiggondolja a dolgokat. A védelem várfala, melyet gondosan felépített, téglánként hullott darabokra, és Sheen immár ott állt szemtől szemben a kendőzetlen igazsággal.

Hiába is vitatkozott önmagával. Semmilyen érv nem teheti semmissé az igazságot. Berezelt, és ennek jelét is adta. Mégpedig egy olyan pillanatban, amikor bizonyos értelemben az iskolát képviselte, amikor a Wrykynnek szüksége lett volna rá, hogy helytálljon a várossal szemben.

Minél inkább tűnődött, annál inkább felismerte, milyen messzemenő következményei lesznek, hogy a szükség órájában kudarcot vallott. Szégyent hozott magára. Szégyent hozott a Seymour-házra. Szégyent hozott az iskolára. Pária lett.

Ez a hangulat, az első, már-már hetyke önigazolást követő természetes reakció egészen a zárást jelző csöngetésig tartott, amikor is újabb gondolata támadt. Próbálta józanabbul szemlélni a dolgot. Az jutott eszébe, hogy meglehet, árulása észrevétlen maradt. Önmaga előtt ugyan nem talált mentséget tettére, de előfordulhat, hogy ez minden. A ház hírneve talán nem szenvedett csorbát.

Úrrá lett rajta a kíváncsiság, hogy megtudja, mi lett a dolog vége. A zárást jelző csöngetés utáni tízperces türelmi idő eltelt.

Drummond és a többiek biztos hazatértek már.

Sheen tehát a folyosón Drummond tanulószobájába tartott. Valaki volt bent. Hallotta.

Kopogott.

Drummond az asztalnál ült, olvasott. Felnézett, némán meredtek egymásra. Sheen szája kiszáradt. Azt sem tudta, hogy kezdje. Feltűnt neki, hogy Drummond arca érintetlen. Lepillantva látta, hogy barátja egyik keze, amellyel a könyvet tartja, megdagadt, és vágás éktelenkedik rajta.

– Drummond, én…

Drummond leeresztette a könyvét.

– Takarodj – mondta. Indulat nélkül, higgadtan beszélt, mintha csak valami bevett fordulattal akarná elindítani a beszélgetést.

– Csak meg akartam kérdezni…

– Takarodj – ismételte Drummond.

Ismét hallgattak. Drummond felemelte a könyvét, és tovább olvasott.

Sheen kiment a szobából.

Odakint összefutott Lintonnal. Drummonddal ellentétben Lintonon nagyon is látszottak az összecsapás nyomai. Ahogy a költő írja, elmerült szép szeme világa – szó szerint, úgy megdagadt a képe. Ajka duzzadtabb volt, mint annak előtte. Bíborvörös zúzódás éktelenkedett a homlokán. Ám sérülései dacára jó kedve volt. Fütyörészett, amikor Sheen beleütközött.

– Bocsánat – mondta Linton, és bement a dolgozóba.

– Te hogy érzed magad, Drummond? – kérdezte. – Szerencsés flótás, egy karcolás sincs rajtad. Bárcsak úgy tudnék kitérni, mint te! No de, ama nemes harcot megharcoltuk. Albertnek annyi… lemostad. Eleget adtál neki, hogy kitartson egész szemeszterre. Én nem bírtam a bumburnyákkal. Erős, mint egy ló. Szavamra, kész szerencse, hogy arra jártál. Albert szétzilált minket. De minden jó, ha a vége jó. Az úr kezünkbe adta a filiszteusokat. Apropó…

– Parancsolsz?

– Ki volt az a fickó veled, amikor megérkeztél?

– Milyen fickó?

– Mintha láttam volna valakit.

– Nem kéne olyan sokat enned uzsonnára. Duplán láttál.

– Nem volt veled senki?

– Nem – felelte Drummond.

– Nem volt ott Sheen?

– Nem – felelte Drummond ingerülten. – Hányszor mondjam még?

– Jól van – felelte Linton –, csak kérdeztem. Odakint láttam.

– Kit?

– Sheent.

– Ó.

– Nem vagy valami bőbeszédű.

– Tudom, hogy nem. De olvasni szeretnék.

– Szerencsés flótás. Én is olvasnék. De alig látok. Akkor szevasz. Megyek.

– Helyes – morogta Drummond. – Ugye, magadtól is kitalálsz?

Linton visszatért a saját tanulószobájába.

– Bárhogy is tagadja Drummond – morfondírozott magában –, én megesküdnék, hogy Sheent is vele láttam. És Dunstable is láthatta. Megyek, tanulószoba után megkérdezem. Ha tényleg ott volt, csak lelépett, akkor tenni kell valamit. Fenéken kell billentenünk. Szégyent hozott a házra!

Dunstable, amikor tanulószoba után felelősségre vonatott, nem volt hajlandó pálcát törni.

– Úgy rémlik, láttam valakit Drummonddal – mondta –, és az volt a benyomásom, hogy Sheen az. De túlságosan el voltam foglalva, nem nagyon figyeltem másra, mint arra a magas, vékony, keménykalapos csibészre. Örülnék, ha az effélék szemből ütnének. Nagyon nehéz védekezni a jobbhorog ellen. A jobb fülem olyan, mint egy karfiol. Csúnyán fest?

– Förtelmesen. Szóval, mit mondasz? Nem esküdnél meg, hogy Sheen volt az?

– Nem. Adjuk meg neki az ártatlanság vélelmét. Drummond mit mond? Kérdezd meg őt.

– Megkérdeztem. Azt mondja, egyedül volt.

– Akkor ez eldönti. Micsoda tökfej vagy! Ki tudná, ha nem Drummond?

– Szerintem csak el akarja tussolni.

– Akkor tussoljuk el mi is. Fölösleges bolygatni. Elagyabugyáltuk őket.

– De besározza a házat.

– Akkor mi az ördögért forszírozod? Nyilván a legbölcsebb befogni, és nem szólni egy szót sem.

– Valamit tenni kell!

– Minek bajlódjunk egy olyan alakkal, mint Sheen? Sosem volt egy főnyeremény, ez már nem oszt, nem szoroz. Amúgy is valószínűleg mardossa a lelkiismeret-furdalás. Engem furdalna, ha én tennék ilyet. Különben sem biztos, hogy ő volt.

– Én biztosra veszem. Esküdni mernék rá.

– Akkor is hagyd a csudába.

– Jól van. De kerülni fogom.

– Ez igazi büntetés bárkinek, akármit is követett el. Hogy is lehet élni fennkölt társaságod nélkül! Belegondolni is rossz. Borzalmasan nézel ki ezzel a szemmel és a puklival a homlokodon. Hordhatnál álarcot.

– A te füled pedig – felelte Linton kárörvendően – háromszor ekkora lesz holnapra. Pedig már eddig is túl nagy volt. Jó éjt!

Épp hazafelé tartott a Seymour-házba, amikor az Applebybe való Mason, aki a ház kapujában levegőzött, útját állta.

– Mondd csak, Linton – kezdte. – Nahát, szörnyen nézel ki…! Mi ez a susmus a házadról?

– Milyen susmus?

– Hogy gyáva, meg minden. Tudod, Sheen. Stanning az előbb mesélte.

– Szóval ő is látta! – kiáltott fel Linton önkéntelenül.

– Ó, tehát igaz? Tényleg elszelelt? Stanning azt mondta, igen, de először nem hittem neki. Már mész? Akkor jó éjt!

Tehát már híre ment. Linton nem számított rá, hogy Stanning is látta, amit ő és Dunstable. Most már nem lehetett eltussolni. Csúnya folt esett a Seymour-ház becsületén. Lekicsinylően emlegették a nevét az Applebyben, és valószínűleg mindenütt másutt is. Kellemetlen, gondolta Linton, de nincs már mit tenni. Az egész házat rossz fényben tünteti fel, hogy olyan kígyókat melenget a keblén, mint Sheen.

A Seymourban nagy volt a nyüzsgés, a felháborodás spontán tanácskozásba csapott át. Stanning tudományos alapossággal közelítette meg a kérdést. Abban a pillanatban, hogy – midőn épp kicselezett egy nagydarab városi kölyköt – meglátta a csatából visszavonuló Sheent, felismerte, hogy itt a lehetőség bosszút állni rajta a sérelmeiért. Elég volt terjesztenie a hírt, a többit az iskolára bízhatta. Amikor visszaért a városból, megemlítette a dolgot háza néhány beszédesebb tagjának, és ők továbbadták a hírt mindenkinek, akivel csak találkoztak a felkészülési idő szünetében. A felkészülési idő végére a fél iskola tudta, mi történt.

A Seymour-ház forrongott. A nagyok klubhelyiségében egy emberként vetették meg Sheent. A kisgimnazisták klubhelyiségében pedig minden arc vörös és zilált volt. Egy kisgimnazista külseje a zaklatottság perceiben nélkülözi a filozófusokra jellemző higgadtságot.