Linwood Barclay

LEVEGŐ NÉKÜL

Linwood Barclay

LEVEGŐ NÉLKÜL

A mű eredeti címe

Take Your Breath Away

Copyright © 2022 by NJSB Entertainment Inc.

All rights reserved.

Hungarian translation © Kajsza Krisztina

© General Press Könyvkiadó, 2024

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KAJSZA KRISZTINA

A borítót

KENYÓ ILDIKÓ

tervezte

ISSN 1416-7026

ISBN 978 963 452 826 5

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 24160

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Neethának

PROLÓGUS

– Egyszerűen elpusztíthatjuk őket, de vannak más alternatívák is, amelyeket érdemes fontolóra venni.

– Ha egyáltalán léteznek ilyenek – mondta Brie Mason. – Talán mégis kizárólag egy megoldás van.

– Ugyan – legyintett a férfi, akinek a Charlie név volt a szürke kezeslábasára varrva. – Mindig több lehetőség közül lehet választani.

Brie érezte, hogy összeszorul a torka. – Ugye csak viccel?

Charlie a mosogató előtt térdelt, a konyhaszekrény alsó ajtaja nyitva volt, és a férfi végigpásztázta belülről a zseblámpájával.

– Nos, az egerek nem magányos életet élnek, ha érti, mire gondolok. Apró társas lények, akik szeretnek együtt lógni a többi kis cincogóval.

Charlie hunyorgott. – Úgy látom, drekk van a szifon alatt.

– Ööö... Szódásszifonra gondol? – csodálkozott Brie.

– Nem olyan szifonra – felelte Charlie –, hanem a lefolyószerelvényre.

– Ó, természetesen! – mondta Brie, és közben arra gondolt, hogy jobban kellene ismernie az efféle kifejezéseket, elvégre a férje építkezési vállalkozó. Összekulcsolt kézzel újra a konyhapult fölé hajolt, és úgy tett, mintha ő is ellenőrizné, majd megkérdezte: – Aha, és a drekken ürüléket ért, ugye?

– Annak tűnik. Korábban is voltak egerei?

– Tudomásom szerint nem. Nem régóta lakunk itt. Meg tudná mondani, hogy milyen régi lehet az az ürülék?

– Hát nem tudom pontosan, hogy kell a szénizotópos kormeghatározást vagy mit elvégezni rajtuk – felelte a férfi röhécselve. – Ha nem is biztos benne, hogy vannak egerei, miért hívott ki egyáltalán?

– Tegnap este mintha hallottam volna valami surrogást. Itt ültem a konyhában, és néma csend volt. A férjem nem tartózkodott itthon, és...

Itt elhallgatott. Brie, ezt nem kellett volna elmondanod. Nem árulhatod el egy idegen pasasnak, hogy a férjed távol van. Nem mintha Charlie idegen lenne. Elvégre ő egy állami engedéllyel rendelkező rágcsálóirtó. Bár el kellett ismernie, hogy elég fura fazon. A hatalmas, őszülő, kackiás, viasszal formázott bajuszának a vége felfelé kunkorodott, és úgy festett, mintha egy westernfilmből lépett volna elő. Már csak egy kalap hiányzott a fejéről, és máris úgy nézett volna ki, mint egy bandita, aki a sínekhez kötöz egy lányt. Ráadásul mielőtt belépett volna a házba, a lépcsőn állva tövig szívta a cigijét, és az utolsó pár slukkot úgy tüdőzte le, mintha abból merítene erőt az elkövetkezendő feladatokhoz.

Amikor végül belépett a házba, Brie kis híján elájult a pórusaiból áradó dohánybűztől. A kezeslábas védőruhája akkor láthatott utoljára vegytisztítót, amikor Will Smith még vígjátéksorozatokban szerepelt.

Az őt körüllengő szagtól eltekintve elég profinak tűnt, de akkor sem kellett volna kikotyognia előtte, hogy egyedül van. A gondatlanságát annak tulajdonította, hogy már teljesen kikészültek az idegei. Fontosabb dolgok kavarogtak a fejében annál, mint hogy néhány aprócska egér megtalálta a házába vezető utat.

– Üzleti ügyben tartózkodik városon kívül, ugye? – érdeklődött Charlie, miközben kikapcsolta az elemlámpáját, és egyik kezével a pultra támaszkodva feltápászkodott. – Már a térdem sem a régi – jegyezte meg.

– Bármelyik percben hazaérhet – mondta Brie, és idegesen csavargatta a nyakát szorosan átfogó ezüstláncot. Igazság szerint Andrew csak valamikor holnap, vasárnap, a késő délutáni órákban fog hazaérni a tóparti nyaralójukból. Természetesen ez változhat, ha a dolgok úgy sülnek el, ahogy Brie gyanította. A férje barátja és üzlettársa, Greg Raymus is ott tartózkodott az övékétől alig egy kőhajításnyira található víkendházában. Mindketten pénteken utaztak oda, és Brie-nek volt egy olyan érzése, hogy a srácok hétvégéje nem alakul majd olyan simán, mint ahogy tervezték.

– Mivel foglalkozik a kedves férje? – kérdezte Charlie.

– Építkezési vállalkozó. Kis- és közepes méretű projekteket bonyolít le. Bevásárlóközpontokat, lakóházakat, gyorséttermeket meg hasonlókat tervez.

Charlie elhúzta a száját, a pillantását végigfuttatta a konyhán, mintha felmérte volna az állapotát.

– Aha – bökte ki végül.

Brie idegesen felnevetett. – Hadd találjam ki! Az jár a fejében, hogy ez nem egy építkezési vállalkozóhoz illő ház.

– Egy szóval se mondtam ilyet.

– Amit most lát, az a szépészeti beavatkozás előtti fotó. Rengeteg felújítási munkára szorul a hely. Épp azt fontolgatjuk, hogy érdemes-e helyrepofozni, vagy inkább bontsuk le, és építsük újjá az egészet. A miénk az egyik legrégibb ház a Mulberry Streeten. – Brie megvonta a vállát, aztán folytatta: – Addig is jobban szeretném, ha nem kellene közösködnöm ezekkel az apró, szőrős rágcsálókkal.

A férfi elvigyorodott, kivillantva barnás, dohányfoltos fogsorát.

– Hát ezért nem hibáztathatom. Lehetne tenni itt néhány dolgot.

Szipákolt egyet, majd a mutatóujját végighúzta az orra alatt, vigyázva, nehogy elrontsa a bajusza tökéletes szimmetriáját.

– Csapdákat tehetnék ki ide a konyhaszekrénybe, a tűzhely alá és a garázsba. Ragasztós csapdát vagy a hagyományos rugósat. Csalinak meg egy kis mogyoróvajat vagy patkánymérget is alkalmazhatnánk, ezek nagyon hatásosak. Vannak háziállatai?

– Nincsenek.

– Az jó. Biztos nem akarná, hogy a kis kedvence elmajszolja a mételyt, aztán feldobja a tappancsát. A méreg hátránya viszont az, hogy miután az egerek ettek belőle, elmászkálnak, majd valahol a falban döglenek meg, és néhány napig bűzlenek, amíg ki nem szárad és szét nem porlad a testük. Ha valaha majd ki kell bontani a falat, előfordulhat, hogy apró egércsontvázakra bukkannak.

Brie megborzongott a gondolatra.

Charlie elhallgatott, majd rövid tűnődés után hozzátette: – De van egy másik járható út is.

Brie várakozott, amíg Charlie kinyitott egy nagy szerszámosládát. A férje is ilyet szokott magával vinni a horgászathoz, benne mindennel a csaliktól kezdve egészen az elsősegélykészletig. Charlie doboza azonban sokkal nagyobb volt. Kivett belőle egy szürke, téglalap alakú műanyag tartályt, ami nagyjából tizenöt centiméter hosszú lehetett. Körülbelül ugyanolyan formájú és méretű volt, mint egy csomag vaj.

– Látja, van ott egy kis ajtó a végén – mondta a férfi. – Betesz valami csalit, nyitva hagyja, és amikor az egér bemegy, az ajtó lecsapódik mögötte.

Azzal megmutatta, hogyan működik.

– Tehát ha látja, hogy az ajtó lecsapódott, akkor tudhatja, hogy elcsípte. Akkor kiviheti a szabadba, kinyithatja a csapda ajtaját, és szabadon eresztheti.

– Ó! – kiáltott fel Brie. – Egy humánus csapda.

Charlie bólintott.

– De nem fog újra bejönni? – aggódott Brie.

– Járja körül a házat, és keresse meg azokat a helyeket, ahol ő és a pajtikái bejöhettek. Tömje be a repedéseket és a lyukakat! Ellenőrizze a szárítógép és a tűzhely szellőzőnyílásait, hátha azokon keresztül juthattak be. Tudom, ez nem olyan hatékony, mint elpusztítani őket, de érdemes megfontolni.

Charlie arckifejezése ünnepélyessé vált. – Az emberek sokszor elfelejtik, hogy az állatoknak is van lelkük. Tudja, legyen szó rólunk, emberekről vagy egy kutyáról, egy macskáról, esetleg egy egyszerű szürke egérről, mindannyian Isten teremtményei vagyunk.

– Érdekes filozófia... Főleg olyasvalakitől, aki ezen a szakterületen dolgozik – jegyezte meg Brie.

A férfi megvonta a vállát. – Tudja, néha az emberek lakásán talált egereket eltávolítom ugyan, de nem ölöm meg őket. Azonban nem is eresztem szabadon őket az erdőben vagy bárhol másutt. Megtartom őket, és gondoskodom róluk.

– Hogyan? Ketrecben tartja őket?

Charlie bólintott. – Rengeteg apró állatkáról gondoskodom. Etetem és felnevelem őket.

– Komolyan? – kérdezte Brie, aki nem igazán tudta, mit kezdjen ezzel az információval.

– Mindenesetre most inkább térjünk a tárgyra! Nem vagyok egészen biztos abban, hogy szüksége van-e rágcsálóirtásra, vagy sem, ezért feltennék néhány kérdést: szokott sütni?

– Tessék?

– Tortát? Pitét? Szokott ilyesmiket készíteni?

– Ööö... Nem túl gyakran. Nem vagyok egy konyhatündér. Andrew szokott főzőcskézni – mondta, aztán egy vigyorral hozzátette: – Sokszor rendelünk kaját.

Charlie csalódottnak tűnt. – Van itthon lisztje?

– Liszt? Úgy érti, sütéshez?

– Aha.

A nő odament a konyhaszekrényhez, kinyitotta, és az első polcon lévő bádogdobozra mutatott. Levette, és felnyitotta a fedelét.

– Ez lenne az?

– Mielőtt ma este lefeküdne – tanácsolta neki Charlie –, szórja be vele a padlót a mosogató előtt. Ha vannak egerei, akkor reggel látni fogja a pici lábnyomaikat. Ha semmit sem talál, akkor valószínűleg nincsenek.

Brie lenyűgözve bólintott. – Akkor csak fel kell porszívóznom.

– Tessék, itt vannak.

Azzal két humánus csapdát tett a pult tetejére.

– Hadd hagyjam itt ezeket, és majd holnap beugrom megnézni, vannak-e nyomok. Azután eldöntheti, miként akarja kezelni a helyzetet.

Brie megkérdezte, mivel tartozik, a férfi pedig azt felelte, hogy majd holnap rendezik a számlát, miután megbizonyosodtak arról, van-e egér a házban. Akkor aztán megbeszélik, hogy humánus vagy ragasztós csapdát alkalmazzanak-e, vagy esetleg mérgező csalikat tegyenek-e ki.

Brie kikísérte a férfit a furgonjához, és rádöbbent, hogy már nem is érzi a belőle áradó dohánybűzt. Az orrod akármit megszokhat, vonta le magában a következtetést.

Amikor visszafelé tartott a kocsibeállóról, Brie egy ismerős járműre lett figyelmes, ami az utca túloldalán, tőlük három házzal lejjebb parkolt. Egy kék Chrysler kisbuszra. Egy férfi ült a volán mögött, és épp felé nézett.

Te jó ég!, gondolta. Mi a fenét keres itt Norman?

Ha az ajtóhoz jön, majd udvariasan távozásra szólítja fel, mivel már bocsánatot kért, ő pedig elfogadta, úgyhogy menjen csak szépen haza.

Aznap este egyedül vacsorázott a konyhában, és fülelt, hallatszik-e surrogás a szekrények alól vagy a falakból. De semmi.

Valamivel tíz óra előtt fogta a mobilját, és a névjegyzékből kiválasztotta a férje számát, majd rákoppintott a FaceTime-ikonra. Pár pillanat múlva megjelent a férje barátságosan mosolygó arca.

– Helló! – üdvözölte Andrew vidáman. – Mi újság?

Csak úgy sugárzik a boldogságtól, gondolta Brie.

– Minden oké. Csak nem szakítottam félbe valamit?

– Á, dehogy! Greg már kora este visszament a nyaralójába. Négy órán át majdnem egyfolytában kint voltunk a vízen. Túl sok nap ért, szinte kiszívta minden életerőnket.

– Hát elég nyúzottnak tűnsz. Volt kapásod?

– Csak egy elsőfokú égési sérülést kaptam a tarkómra.

– Hogy van Greg lába?

– Kicsit sántít, de nagyjából rendbe jött. Jól orra bukott, amikor beugrott a csónakba. Micsoda seggfej! Azt hitte, képes ilyen nagyot ugrani. Húsz évvel ezelőtt talán képes lett volna rá, de már túl öreg az efféle mutatványokhoz. Akárcsak én.

– És miről dumáltatok egész idő alatt?

– Hát nem is tudom. A szokásos dolgokról.

Andrew megvonta a vállát.

– Munkahelyi témákról?

– Arról is. De többnyire inkább nosztalgiáztunk, felidézve a dicső éveinket. Nem szívesen beszélgetünk a melóról, tekintve, hogyan mennek a dolgaink mostanság.

Egy pillanatra elhallgatott, majd hozzátette: – Azt is elmondtam neki, hogy lezárult az a korszak, amikor a folyamatos renoválások miatt egyik helyről a másikra hurcoltalak téged. Ha tetszik ez a ház, ahol most vagy, maradunk. Ha viszont szeretnéd megtalálni az álmaid otthonát, akkor megkeressük.

Brie elmosolyodott. Lehet, hogy a férje ezúttal komolyan gondolja.

– Ma itt járt valaki, egy kártevőirtó fickó, aki egereket keresett. Azért hívtam ki, mert mintha valami surrogást hallottam volna a falakból. Elég fura fazon. Nem szereti elpusztítani az egereket, ha nem feltétlenül szükséges. Egy humánus rágcsálóirtó.

– Nem lepne meg, ha lennének egereink. Ezer módja van annak, hogy bejussanak egy ilyen ósdi házba.

A nő úgy fordította a telefont, hogy jól látszódjon a padló.

– Nézd csak!

– Kiöntöttél valamit?

– Lisztet szórtam ki a rágcsálóirtó tanácsára. Ha reggel lábnyomokat találok, abból megtudom, hogy nem vagyok egyedül a házban.

– Nocsak – mondta Andrew, megérintve a nyakát. – Jó látni, hogy viseled.

Brie mosolyogva megérintette a nyakláncát. – Imádom. Sohasem veszem le.

– Más nem történt?

Vajon szóljon neki Normanről, aki az ajtaja előtt ólálkodott?

Nem, nem lenne jó ötlet.

– Nem, semmi más – felelte végül. – Figyelj, most leteszem. Mikorra érsz vissza? Ebéddel várjalak?

– Á, ne aggódj miattam! Valószínűleg csak a délután közepén érek haza.

– Oké.

– Szeretlek – mondta a férfi búcsúzóul.

– Szia! – köszönt el Brie, és letette a telefont.

Lekapcsolta a konyhai lámpát, és felment az emeletre. Amikor Andrew házon kívül töltötte az éjszakát – akár munka, akár szórakozás céljából –, Brie nem mindig tudott azonnal elaludni. Olvasott, esetleg Kimmel vagy Colbert késő éjszakai show-műsoraival szórakoztatta magát, vagy az ágyába vitte a laptopját, és megnézett valami romantikus vígjátékot, amit Andrew sohasem bírt volna végigülni.

Szombat lévén nem sugároztak éjszakai show-műsorokat. Felvette az éjjeliszekrényén heverő könyvet, James Lee Burke legújabb regényét, amelyben Robicheaux most is nehezen tudta megakadályozni, hogy barátja, Cletus letépje valakinek a fejét.

Kevéssel éjfél után, csupán két oldal elolvasását követően érezte, hogy a szemhéja elnehezül.

Lekapcsolta a lámpát, és nyugovóra tért.

Aztán valamivel öt óra előtt felébredt, és nem tudott visszaaludni. Azon tűnődött, hogy vajon vannak-e apró lábnyomok a mosogató előtt kiszórt lisztben. Kíváncsisága győzedelmeskedett az álmossága felett, így felkelt az ágyból, és mivel még sötét volt odakint, felkapcsolta a villanyt, majd lement a lépcsőn. Ahogy a földszintre ért, bizsergető izgalomba vegyülő rettegést érzett. Feszültséggel töltötték el ezek a pillanatok, amelyek alatt fény derülhet arra, vajon vannak-e rágcsálók a konyhájában, ugyanakkor aggódott a következmények miatt is. Ha megerősítést nyer, hogy itt járkálnak a házban, tudta, hogy rá fog törni a takarítási roham, és minden szekrény minden fiókjából ki fogja szedni az összes fazekat, serpenyőt, kést, villát és fakanalat, amihez az egér hozzáérhetett, és mindegyiket beteszi a mosogatógépbe.

Brie lélegzet-visszafojtva lépett a konyhába, felkapcsolta a villanyt, és lenézett a padlóra.

Határozottan kivehetők voltak a lábnyomok. De nem egerektől származtak. Hacsak az egerek nem viselnek negyvenhatos csizmát. Brie levegő után kapott.

Abban a pillanatban mintha valami zajt hallott volna a háta mögül. Villámgyorsan megfordult. Nem volt ideje sikítani.

HAT ÉVVEL KÉSŐBB

SZOMBAT

1. fejezet

Bizarr érzés volt.

Ami őrültségnek tűnt, pedig a bevásárlás a világ egyik legbanálisabb tevékenységei közé tartozik. Fel-alá tologatja a kocsiját a polcok között. Meg-megáll, hogy szemügyre vegye a friss termékeket. Megvizsgál egy fej karfiolt. Még mindig zöld banánt keres. Egy pillantást vet a tucatnyiféle gabonapehelyre. Találni cukrosat és ínycsiklandót, ami ártalmas az egészségre, vagy rostokban gazdagot és pocsék ízűt, ami viszont jótékony hatással van rá. Körülbelül százféle kávé sorakozik a polcokon. Hogyhogy eddig még sohasem tűnt fel neki, hogy ennyiféle márka létezik? Talán azért érezte hirtelen furcsának és tőle idegennek ezt a teljesen hétköznapi tevékenységet, mert olyan volt, mintha most csinálná életében először.

Vagy mintha hosszú idő óta most először tenné.

Már vagy ezerszer vásárolt élelmiszerboltban – ezt minden túlzás nélkül állíthatja. Tegyük fel, hogy hetente kétszer elment kaját venni. Az évente több mint száz alkalom. Mivel a harmincas évei közepét taposta, és azóta egyedül járt bevásárolni, hogy húszéves korában elköltözött a szüleitől, ki is jött a matek.

Ez rengeteg kiruccanást jelentett a helyi Stop & Shop, Whole Foods vagy Walmart szupermarketekbe.

De a mai nap valahogy más volt, mert tényleg fogalma sem volt, mit vegyen.

Van annak egyáltalán bármi jelentősége, hogy mit dob a kosárba? Bevásárlólista nélkül lépett be az áruházba. Az alapélelmiszereket fejben tartotta: tej, tojás, gyümölcs, hat doboz sör. Lehet, hogy nem ártott volna összeírni a dolgokat. Segített volna Andrew kedvenc termékeit kiválasztani. Talán az tette olyan különössé ezt a bevásárlást, hogy nem akarta, hogy észrevegyék. Nem akart egy ismerőssel sem összefutni. Egyelőre még nem. Ezért lehajtott fejjel járkált a polcok között. Megpróbált láthatatlanná válni. Közben azon agyalt, hogy legközelebb egy olyan boltba megy bevásárolni, ahová csak ritkán jár. Egy pillanatra azt hitte, hogy minden igyekezete ellenére felismerték. Ahogy elhaladt a húspult mellett, egy ugyancsak egyedül vásárló férfi megpróbált beszélgetésbe elegyedni vele. Egy ötven körüli, ősz hajú, tweedzakót és legombolt gallérú fehér inget viselő, sármos pasas volt az. Tutira elvált vagy özvegy lehetett, mert eléggé nyomult rá. Majdnem összeért a válluk, amikor a férfi elvett egy celofánba csomagolt húst, és beszélgetést próbált kezdeményezni vele.

– Maga mennyi ideig főzné?

– Fogalmam sincs – felelte. – Nem eszem húst.

Nem a legfrappánsabb válasz volt, mivel épp az imént dobott a kocsijába egy kis adag darált húst. A férfinak is feltűnt, és megjegyezte: – Nos, akkor ezt vissza kellene tennie.

Nem is vett róla tudomást, gyorsan továbbtolta a kocsiját a sorok között. Még jól hallotta, ahogy a férfi a bajusza alatt azt morogja, hogy „hülye ribanc”.

Amint végigment a rengetegféle burgonyaszirommal és egyéb nassolnivalókkal feltöltött polcok között, mintha egy nő is megbámulta volna, de aztán azzal győzködte magát, hogy csak paranoiás. Nem mintha bárki is megállította volna, hogy megkérdezze: Hé, te vagy az?

Aztán azon kezdett tipródni, vajon ez a bevásárlókörút tényleg jó ötletnek bizonyult-e, de arra jutott, hogy mindenképpen szükség volt rá. Ekkorra azonban már elég kaját halmozott fel a bevásárlókocsijában, úgyhogy elindult a pénztár felé. Öt-hat tétellel többet emelt le a polcról, ezért nem állhatott a gyorskasszához, így azon morfondírozott, esetleg visszatesz pár dolgot. De amíg visszavinné őket, a rendes kasszánál is végez.

– Kér zacskót? – kérdezte a kasszánál álló megtermett nő.

Bólintott.

– Van pontgyűjtő kártyája?

– Tessék?

– Pontgyűjtő kártya?

– Nem, nincs semmiféle kártyám.

– Összesen ötvenöt dollár huszonkilenc cent lesz – mondta a pénztárosnő, amikor a zacskókba csomagolt élelmiszerek már a bevásárlókocsiban hevertek. – Hogy akar fizetni?

A nő az erszényébe nyúlt, és három húszdollárost vett elő.

– Készpénzzel – mondta.

– Rendicsek – felelte a pénztáros. A nő a kocsira tette a kezét, és már meg is fordította a kijárat felé, amikor a pénztáros utánaszólt. – Asszonyom, itt a visszajáró.

Annyira szórakozott volt, hogy eszébe sem jutott megvárni. Kinyújtotta a kezét, elvette a pénzt, és bedobta az erszényébe.

Kigurította a kocsit a parkolóba, és kinyitotta a 2005-ös fekete Volvo kombi csomagtartóját. Bepakolta a zacskókat, aztán becsukta az ajtót. A kocsi rendszámtáblája olvashatatlan volt a rákenődött sártól és kosztól. Beült a volán mögé, és majdnem egy teljes percen át várt, hogy elhajtson a többi kocsi, és végre kitolathasson. Mivel szombat reggel volt, amikor a legtöbb ember a heti bevásárlását végezte, a parkoló zsúfolásig megtelt.

Csak nehogy összekoccanjak valakivel, mondta magában. Már csak az hiányozna. Miután kijutott a parkolóból, áthajtott a városon, és Nyugat-Milford egyik lakónegyede felé vette az irányt. Amikor meglátta a Mulberry Streetet jelző táblát, kitette az indexet, és befordult. Ma nagy volt a nyüzsgés a környéken. Mivel április 2-a volt – már túl késő az áprilisi tréfákhoz, gondolta komoran –, a háztulajdonosok többnyire kertrendezéssel foglalatoskodtak. Összegereblyézték az előző ősszel lehullott leveleket és gallyakat, és biológiailag lebomló zsákokba tömték őket. A férfiak lombfúvóval járkáltak, amelyek akkora zajt csaptak, mint egy alacsonyan szálló, sugárhajtású repülőgép. Egy nő egy kerékpározni tanuló, ötéves forma kislány mellett futott. Két másik hölgy egy kocsifelhajtó végében álldogált – az egyikük még pizsamában és köntösben –, és bögrével a kezükben cseverésztek.

Milyen kedves szomszédság, gondolta a Volvóban ülő nő. Mintha az ötvenes évek egyik tévéműsorából léptek volna elő. Nem mintha korából adódóan láthatta volna a tévében őket. De hé, az ott nem June Cleaver, aki épp egy nagy pohár limonádét visz ki Wardnak? És az a futkározó kölyök ott, akinek egy csúzli lóg ki a farzsebéből, nem Opie?

Szinte el sem lehet képzelni, hogy valami szörnyűség történjen egy ilyen idilli helyen.

Ó, megérkezett! Elérte az úti célját. Újra kitette az indexet, megvárta, hogy egy srác a manapság divatos motoros gördeszkán elsuhanjon előtte, majd a kocsifelhajtóra kormányozta az autót.

Észrevette, hogy a szomszéd házban egy férfi a tornác lépcsőit söprögeti. Leparkolta a kocsit, kiszállt, azután hátrament, hogy kinyissa a csomagtartót. Kivette a két szatyrot, és a csomagteret nyitva hagyva megkerülte a kocsit. Csak ekkor pillantott fel a házra. Kétségtelenül egy modern stílusú, új épület magasodott előtte, éles kiszögellésekkel és hatalmas üvegtáblákkal. A tetőn napelemek sorakoztak.

A nő megtorpant, mintha egy láthatatlan falnak ütközött volna.

– Micsoda...?

A tornácát takarító férfi odanézett.

A nő elfordította a fejét, hogy a tőle balra, aztán jobbra álló házra pillantson, mintegy megerősítést nyerve, hogy jó helyen jár. Végül az előtte lévő ház ajtajára meredt. A 36. szám alatt állt.

– Hol van...?

A földre ejtette a bevásárlószatyrait. Az egyikből kiesett egy doboz tojás. A fedele kinyílt, egy tojás kirepült belőle, és szétplaccsant a kocsifelhajtón.

– Hol a házam? – kérdezte a nő. – Hová a francba tűnt a házam?

A bejárati ajtó kinyílt, és egy tizenéves, melegítőt viselő, rózsaszínre melírozott hajú tinilány kukucskált ki rajta.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte.

– Hol a házam? – kiáltotta a nő rémülettel a hangjában. – Egy régi, vörös téglás, verandás ház volt. Hol a fenében van?

A szomszéd férfi pár lépést tett felé.

A lány csak annyit tudott kinyögni, hogy: – Ööö... Azt hiszem, rossz helyen jár.

– A 36-os számot keresem.

– Hát a házszám az stimmel. Nem lehet, hogy eltévesztette az utcát?

– Mulberry Street 36. – felelte a nő. – Ez a Mulberry Street 36.

– Igen – mondta a lány lassan.

– Itt valami nagyon nem stimmel. Nem ennek a háznak kellene itt állnia, hanem egy régi épületnek. Egy vörös... Egy vörös téglás háznak, egy kissé megsüllyedt tornáccal. Az én házamnak. Pont itt állt. Hogy tűnhet csak úgy el egy ház?

– Ja, arról a házról beszél? Azt három éve lebontották, és a szüleim ezt építették a helyére. Azt mondja, a maga háza volt?

– Ez nem lehet igaz.

A lány vállat vont, és becsukta az ajtót, otthagyva a nőt, aki tátott szájjal meredt a vadonatúj házra.

– Ilyen nincs – motyogta.

A sepregető szomszéd már a két telek határán állt, és összehúzott szemmel fürkészte a nőt, mintha erősen próbálna fókuszálni. Mintha nem hinne a szemének, és meg akarna győződni arról, hogy valóban jól látja-e azt, amit lát.

– Brie? – kérdezte.

A nő kifejezéstelen arccal bámult rá.

– Úristen, Brie, te vagy az?

A nő hirtelen visszaült a kocsijába, elfordította a slusszkulcsot, és még mindig nyitott csomagtartóval letolatott a kocsifeljáróról, miközben az autó első kerekei összeroppantották a maradék tojásokat. A sebességváltó hangosan nyikorgott, amikor a kocsi kivágódott az utcára, és kis híján elcsapta a gördeszkázó srácot.

A Volvo csikorgó fékekkel hirtelen megállt, de még egy másodperc sem telt bele, és a nő újra sebességbe tette az autót, majd elszáguldott a seprűvel a kezében tébláboló férfi orra előtt.

2. fejezet
Andrew

Az oldalamra fordultam, kinyitottam a szemem, és az éjjeliszekrényen álló vekkerre pillantottam. Majdnem nyolc óra volt. Te jó ég! Szinte sohasem szoktam ilyen sokáig aludni.

Egy pillanatra pánikba estem, hogy lekések egy lehetséges ügyféllel való megbeszélésről, de aztán rájöttem, hogy szombat van, a találkozóm pedig pénteken volt, és már túl vagyok rajta.

Erre visszafordultam, hogy megnézzem, Jayne ébren van-e már, mire azt láttam, hogy fél szemmel engem figyel, miközben fél arcát a párnába fúrja, amin szétomlik a hosszú barna haja. Egy félmosolyt villantott felém.

– Jó reggelt, Mr. Andrew! – mondta színlelt hivatalossággal.

– Már majdnem nyolc óra van – mondtam. – Mióta vagy ébren?

– Talán öt perce – felelte. – Figyeltelek. Az elmémmel ébresztettelek fel.

Elvigyorodtam, majd átkaroltam a takaró alatt, és magamhoz húztam. – Rendkívüli képességekkel rendelkezel.

– Valóban – felelte, és olyan könnyedén csókolt meg, mintha egy madártollal simított volna végig az ajkamon. – Gondolatolvasó is vagyok.

– Oké – mondtam. – Akkor most épp mire gondolok?

Valószínűleg mindkét szemét az égnek szegezte, de csak az egyiket láttam.

– Ez túl könnyű kérdés. Adj valami keményebbet!

– Elképesztő – válaszoltam vigyorogva. – Rá is tapintottál a lényegre.

Egy pillanat múlva mosolyogva visszavágott: – Az igazat megvallva a bundáskenyérre tippeltem volna. Szombat reggelenként általában arra vágysz.

– Oké, talán arra is. Egy kicsit később.

Jayne közelebb húzódott, és hozzám simult. Ekkor vettem észre, hogy nyitva van a hálószoba ajtaja.

– Jobb lenne becsukni – jegyeztem meg.

Jayne hirtelen megfordult, és amikor megpillantotta a nyitott ajtót, lerúgta a takarót, és felkelt az ágyból. A túlméretezett pólója majdnem a térdéig ért. Nesztelenül megindult az ajtó felé, de aztán félúton megtorpant, és hátrafordulva megkérdezte: – Hallottad tegnap éjjel megérkezni?

Próbáltam visszaemlékezni.

– Nem – feleltem. Az igazat megvallva nem figyeltem annyira Tyler Keelingre, mint Jayne. Elvégre az ő öccse, nem az enyém, és bár ez nem azt jelenti, hogy nem törődöm a jóllétével, genetikai szempontból ez az ügy mégis inkább Jayne-re tartozik.

– Azt hiszem, én sem.

Tyler fél tizenegy körül írt egy sms-t a nővérének, amiben megígérte, hogy tizenegy előtt, vagy nem sokkal azután hazaér, és már épp távozni készül a haverja lakásából. Jayne felajánlotta neki, hogy érte megy, akárhol is van, de a srác azt felelte, nem gond, mert egy másik barátja, aki már elég idős ahhoz, hogy jogsija legyen, elhozza majd az anyja Hyundaijával, és kiteszi a ház előtt. Nem biciklivel ment, nem akarta éjjel kint hagyni a haverja háza előtt, nehogy megfújják. A lakatok nem rettentik el az igazán elszánt biciklitolvajokat. Jayne azt írta neki, hogy oké, majd nyugodtan lefeküdt, és elaludt, bízva abban, hogy az öccse hamarosan hazatér. De félúton az ajtó és az ágy között láttam, hogy kétely suhan át az arcán.

– Azért lecsekkolom – mondta, azzal kisurrant a szobából, és végigment a folyosón. Felültem az ágyban, és vártam. Pár pillanat múlva vissza is tért. – Nem aludt az ágyában – jelentette ki.

– Talán már felkelt – vetettem fel, de még be sem fejeztem a mondatot, amikor rájöttem, hogy ez milyen valószínűtlen.

Szombat reggel volt. Tyler nem korán kelő alkat, de még ha az is lenne, akkor sem vetette volna be az ágyát magától, figyelmeztetés nélkül.

– Nem hinném – felelte Jayne.

– Ó, basszus! – mondtam, és ledobtam magamról a takarót.

Bokszeralsót viseltem, ami elég elfogadhatóan nézett ki ahhoz, hogy átkutassam benne a lakást. Elsuhantam Jayne mellett a folyosón, és magam is bekukkantottam Tyler szobájába. Az ágy tényleg érintetlen volt.

– Nem hiszel nekem? – kérdezte Jayne.

Lementem a lépcsőn, és beléptem a konyhába. Itt sem volt semmi Tyler jelenlétére utaló nyom: nem voltak tányérok a mosogatóban, és félig megevett banán sem maradt utána az asztalon.

Jayne már a kezében tartotta a mobilját, hogy sms-t küldjön neki, vagy esetleg felhívja, amikor véletlenül kipillantottam a konyha elcsúsztatható üvegajtaján, amely a hátsó udvar teraszára nyílt.

– Jayne...

Már épp írta az üzenetet. – Mi van?

– Nézz ki!

Odajött mellém, és kipillantott.

Tyler elnyúlt az egyik nyugágyon, a karját fázósan maga köré fonta. Nyilván a kék kapucnis felsője nem volt elég meleg. A pulóver ujján mintha hányásnyomokat vettem volna észre – ezt a megfigyelésemet egy okádékszagú tócsa is megerősítette, ami jó egy méterrel odébb éktelenkedett a terasz padlóján.

– Jesszusom! – kiáltott fel Jayne, miközben elhúzta az üvegajtót. Kilépett a teraszra, én pedig egy lépéssel mögötte haladtam, átengedve neki a vezető szerepet. A deszka hideg volt a lábam alatt, és nedves a reggeli harmattól, amit a nap még nem szárított fel.

– Tyler – mondta a srác fölé hajolva. Aztán élesebb hangon megismételte: – Tyler!

Az öcs mocorogni kezdett, és kinyitotta az egyik szemét.

– Upsz! – mondta. – Csá!

– Mikor jöttél haza? – kérdezte a nővére.

– Ööö... Nem tudom pontosan – felelte, és nagy nehezen felült.

– Menj be, és tisztálkodj meg! – parancsolta Jayne, és kivárta, amíg a fiú feltápászkodik.

Ahogy elhaladt mellettem, éreztem rajta a pia és a hányás szagát. Gyengéden megragadtam a karját, és visszatartottam, majd a padlón lévő ocsmányságra mutattam.

– Ott a slag, pajtikám.

– Nem vagyok a pajtikád – motyogta anélkül, hogy a szemembe nézett volna.

Becsületére legyen mondva, feltakarította a hányásnyomokat, mielőtt bejött volna a házba, de ahelyett hogy újra feltekerte és a csap mellé akasztotta volna a slagot, rendetlenül otthagyta a fűben. Elhúzott mellettünk a konyhába, de Jayne-nek még volt ideje figyelmeztetni, hogy délben kezdődik a műszakja a Whistler’s Marketben, Nyugat-Milford egyik maszek élelmiszerboltjában.

Jayne-nel visszamentünk az emeletre, felváltva lezuhanyoztunk, és félórával később a konyhában találkoztunk. Egyikünk sem szólt egy szót sem. Tudtam, hogy Jayne zavarban van az öccse viselkedése miatt, és talán arra vár, hogy én mondjak valamit, de nem akartam belemenni a dologba. Legalábbis egyelőre nem.

Feltettem a kávét, Jayne pedig még mindig a bundáskenyér elkészítésével foglalatoskodott, de nem terített meg Tylernek, akiről tudtuk, hogy úgyis csak a legeslegutolsó pillanatban fog újra előbukkanni. Még nincs jogsija, de irtó sebesen tud száguldani a versenybicajával, úgyhogy nem fenyegeti az a veszély, hogy elkésik a munkából. Látszólag egy csomó dolgot magasról leszar, de mindig pontosan bejár a munkahelyére. Imádja a pénzt, és mintha a fogát húznák, olyan nehezen adja oda azt a heti húsz dollárt a nővérének, amivel jelképesen hozzájárul a rezsihez. Nem én kértem ezt a pénzt, Jayne akarta így. Amikor leültünk egymással szemben, Jayne majszolni kezdte a bundáskenyerét, majd végül azt mondta: – Sajnálom.

– Ugyan, ne aggódj miatta! – válaszoltam a fejemet ingatva. – Én is voltam tizenhét éves, és...

– Még csak tizenhat – emlékeztetett rá. – Egy hónap múlva tölti be a tizenhetet.

– Jó, akkor tizenhat. Egy csomó nála fiatalabb srác is kiüti magát. Ettől még nem válik alkoholistává. Ma biztos nagyon szarul fogja érezni magát. Hátha tanul belőle.

– Hát nem tudom.

– Én az ő korában sokkal rosszabb dolgokat műveltem. Ez egy nehéz korszak, sok mindenen megy keresztül az ember. Egy ideig lesz vele bajunk.

– Nem neked kellene bajlódnod vele, Andy – mondta Jayne.

Annyiszor megbeszéltük már ezt, de nem számított, hányszor mondtam el neki, hogy nem bánom, ha az öccse velünk él, egyszerűen nem lehetett meggyőzni.

Tyler közel két hónapja lakott nálunk.

Korábban az apjával, Bertrand Keelinggel élt a providence-i családi házukban. Jayne és Tyler édesanyja, Alice körülbelül öt éve halt meg. Jayne, aki most töltötte be a huszonkilencedik életévét, akkor költözött el hazulról, amikor Tyler még csak tízéves volt. Tyler késői, nem várt gyerekként érkezett. Jayne szülei úgy gondolták, elég a gyermekáldásból – Bertrand mindig azt mondta, hogy Jayne egymagában féltucatnyi kölyköt is kitesz –, de aztán Alice negyvenéves korában teherbe esett.

Ez tizenhárom év korkülönbség akár egy évszázadnyi is lehetett volna a testvérek között. Nehéz nagy tesónak lenni úgy, ha te már gimis vagy, az öcséd pedig még pelenkában togyog.

Bert januárban szívrohamban halt meg, amikor egy erős hóvihar után a havat lapátolta el a kocsifelhajtóról. Önmagában elég nagy csapást jelentett Tyler számára, hogy elveszítette az apját, ráadásul még a bűntudat is gyötörte, mert az ő feladata lett volna a kocsifeljáró megtisztítása, de elaludt, és az apja nem akarta felébreszteni.

Ha Tyler fel tudott volna tápászkodni az ágyból, akkor az apja talán még mindig élne.

A megrögzött vénlány nagynénjéhez – az anyja nővéréhez – költözött a városba, de a nő hamarosan rájött, hogy egy tinédzser fiú nevelése jócskán meghaladja a képességeit. Jayne ekkor kezdte feltenni magában a kérdést, hogy mihez kezdjen az öccsével. Úgy érezte, hogy soha nem volt Tyler mellett, amikor szüksége lett volna rá, és talán most jött el az ideje.

Azon volt, hogy véget vet az együttélésünknek, és visszaköltözik Providence-be, hogy Tylerrel a családi házukban éljen, amit még nem adtak el. Azt fontolgatta, hogy felmond az ingatlanirodánál.

– Nagyon sajnálom – mondta egyik este telefonon. – Szeretlek, de... Tyler a testvérem.

A beszélgetésünk után egy-két órát gondolkodtam a helyzeten, aztán végül a mobilomért nyúltam, és egy sms-t küldtem neki. Tyler velünk lakhat.

A telefon szinte azonnal megcsörrent a kezemben, majd Jayne beleszólt: – Nem, ezt sohasem kérném tőled!

– Nincs semmi gond, komolyan. Hozzánk költözhet, van egy üres szobánk. Van hely bőven.

– De ez nem az én házam – ellenkezett Jayne. – Nincs jogom ilyesmit kérni tőled.

– Ez a te házad is. A mi otthonunk. És nem te kéred. Én ajánlom fel. Elfelejted, min mentem keresztül.

Emlékeztettem rá, hogy az én szüleim is egy éven belül mentek el egymás után. Amikor apám tüdőrákban meghalt, épphogy betöltöttem a tizenkettőt. Tíz hónappal később, mintha Isten meg akarta volna villantani az éjszakánál is sötétebb fekete humorát, az anyámat megölte egy részeg sofőr, aki Stamfordban áthajtott a piroson, és frontálisan ütközött a Toyotájával. Mivel nem voltak olyan rokonaim, akik befogadhattak volna, nevelőotthonról nevelőotthonra vándoroltam tizennyolc éves koromig, aztán egyedül vágtam neki az életnek.

– Tudom, milyen érzés, amikor nincs hová menned – mondtam. – Csak halvány elképzelésem van arról, milyen nagyszerű érzés lett volna, ha népes családom van, és a rokonok kiállnak értem, és befogadnak.

Hát így történt. De Tyler kevésbé volt elragadtatva a költözéstől, mint én lettem volna hasonló körülmények között. Maga mögött kellett hagynia az iskoláját, a baráti körét. A Providence-ből Stratfordba költözéssel mindent elölről kellett kezdenie. És azért sem volt odáig, hogy a nővére szülői szerepet akar felvenni mellette. A kölyök kallódott, és Jayne-nel úgy gondoltuk, minden tőlünk telhetőt megteszünk annak érdekében, hogy stabil környezetet biztosítsunk a számára.

Néha úgy éreztük, hogy kudarcot vallunk.

Később, a délelőtt folyamán megpróbáltam némi rendszert vinni a garázsban uralkodó káoszba.

Keelingék családi háza végül elkelt, és amíg a bútorok nagy részét vagy elajándékozták, vagy raktárban tárolták, a garázsban több tucat családi emlékekkel teli doboz hevert, amelyeket Jayne át akart nézni. Fotók, adónyilvántartás, Tyler cuccai – állt filctollal firkantva a dobozokon. Arra gondoltam, hogy rendezett stószokba rakom őket a garázsfal mentén, hogy beférjen Jayne apró kocsija és az én kivénhedt Ford Explorerem is.

Pár másodperccel azután, hogy felhúztam a széles garázsajtót, hallottam, hogy megcsikordulnak a garázst a lakással összekötő ajtó zsanérjai, és Jayne lép be két üveg sörrel. A bal kezében lévő Sam Adamst felém nyújtotta.

– Nincs még kicsit korán a sörözéshez?

– A fenébe is, elvégre szombat van! – mondta, és csücsörített az alsó ajkával, miközben kifújt egy hajtincset a szeméből.

Koccintottunk. Ő valami mást ivott, a palackon lévő címkét eltakarta a keze.

Nézte, amint meghúzom az üveget, aztán a homlokát ráncolva azt mondta: – Talán nem mutatunk valami jó példát azzal, hogy már délelőtt piálunk.

Elvigyorodtam. – De legalább nem rókázunk a verandára.

Jayne vállat vont.

– Még rohadt sok dolgom van – jelentette ki, azzal visszament a házba.

Épp még egyet akartam kortyolni a sörből, amikor megszólalt a farzsebembe dugott mobilom. Elővettem, és láttam, hogy a Max név jelenik meg a kijelzőn. Meglepődtem a korábbi szomszédom neve láttán. Már régóta nem beszéltünk.

– Halló! – szóltam bele.

– Andy?

– Szia, Max! Rég hallottam felőled.

– Hát igen. Szerencse, hogy a telefonomban még mindig megvan a számod. Máskülönben nem biztos, hogy megtaláltalak volna, mert hallottam, hogy megváltoztattad a vezetéknevedet. Még mindig Milfordban laksz?

– Nem – feleltem. Nem szívesen beszéltem a névváltoztatásomról, és nem akartam elárulni az új nevemet. – Most Stratfordban élek. Az ember átkel a Housatonic folyón, és máris úgy érzi, hogy egy másik államba csöppent.

– Nos, az egész őrültségnek hangzik, és sokáig agyaltam, hogy egyáltalán felhívjalak-e, de azt hiszem, van valami, amiről tudnod kell.

– És mi lenne az, Max?

– Szóval ma reggel a ház előtt álltam, amikor egy kocsi leparkolt a régi kocsifelhajtódon. Azt nem mondhatom, hogy a régi házad előtt, mert újjáépítették, de...

– Ezzel tisztában vagyok, Max.

– Tehát megáll ott ez a kocsi, és kiszáll belőle egy nő, felnéz a házra, és teljesen bekattan. Azt kérdi, hová tűnt a háza, és mi lett vele.

Úgy éreztem, feláll a szőr hátamon.

– Itt vagy még? – kérdezte Max.

– Igen, itt vagyok.

– A szomszéd lány, aki most a te egykori házad helyén él, kijött, és elmagyarázta neki, hogy ez egy új ház, a régit lebontották. Erre a nő még jobban kiborult, visszament a kocsijához, és elszáguldott. Még a csomagtartóját se csukta le. Úgy beparázott, mintha kísértetet látott volna. Vagy nem is tudom, mintha ő maga lett volna a kísértet.

Max elhallgatott, mintha megpróbált volna erőt venni magán.

– A dolog úgy áll, Andy... Úgy értem, tudom, hogy Brie hat éve eltűnt, és mindenki a legrosszabbakat feltételezi, és nem szeretnék hiú reményeket kelteni benned, de...

Újabb szünet után végül kibökte: – De azt hiszem, ő volt az.

Biztos akartam lenni abban, hogy jól értettem, amit Max mondott. – Megismételnéd?

– Brie – mondta. – Azt hiszem, Brie volt az.

3. fejezet

Charles Underwood vallomása, akit Marissa Hardy nyomozó 2016. június 7-én tizenkét óra harminc perckor hallgatott ki.

HARDY NYOMOZÓ: Mr. Underwood, mi a neve annak a cégnek, ahol dolgozik?

CHARLES: Tripla-A Kártevőirtás. A telefonkönyvben AAA Kártevőirtás néven szerepelünk, így minket talál meg elsőként, akinek ilyen jellegű problémája van.

HARDY NYOMOZÓ: És mikor kapott hívást Brie Masontől?

CHARLES: Szombat reggel. Azt mondta, hogy valamilyen falakból kiszűrődő zajra lett figyelmes az előző éjjel, és ettől eléggé kikészült. Hangpostán hagyott üzenetet, mivel a hétvégén általában nem fogadunk hívásokat. De meghallgattam, és mivel elég idegesnek tűnt a hangja, megígértem neki, hogy még aznap délután átugrom hozzá.

HARDY NYOMOZÓ: És mikor érkezett meg a lakóhelyére, a... Nézzük csak... A Mulberry Street 36. szám alá?

CHARLES: Azt hiszem, két óra és fél három között.

HARDY NYOMOZÓ: Az ajtóban találkozott vele?

CHARLES: Így van.

HARDY NYOMOZÓ: Senki más nem volt otthon?

CHARLES: Egyedül volt. Azt mondta, a férje nincs a városban, de bármelyik percben visszatérhet.

HARDY NYOMOZÓ: És így történt?

CHARLES: Nem, amíg ott voltam, nem. Az volt az érzésem... Tudja, amikor olyan házhoz hívnak ki, ahol egy nő egyedül tartózkodik otthon, az illető hölgy általában elég ideges szokott lenni. Szóval lehet, csak azért mondta, hogy a férje hamarosan hazatér, hogy ne próbálkozzak.

HARDY NYOMOZÓ: Mivel ne próbálkozzon?

CHARLES: Nehogy kikezdjek vele, vagy ilyesmi.

HARDY NYOMOZÓ: Néha kikezd az ügyfeleivel?

CHARLES: A francba, dehogyis! Olykor viszont az ügyfelek kezdenek flörtölni velem.

HARDY NYOMOZÓ: Tényleg?

CHARLES: Volt már rá példa. Az évek során akadtak ilyen hívásaim. Az egyik nőnek nemhogy rágcsáló, de még egy pókocska sem volt a lakásában, mégis kihívott, hogy csekkoljak le mindent. Tudja, némelyik nő nagyon magányos. Tudom, hogy nem vagyok egy nagy szám, de ha valaki igazán el van keseredve... Tudja, mire gondolok...

HARDY NYOMOZÓ: És mennyi ideig tartózkodott Brie Mason lakásában?

CHARLES: Kábé egy órát. Nem sok, rágcsálók jelenlétére utaló nyomra bukkantam, bár egy ilyen régi házban nem lepődtem volna meg, ha találok valamit. Ha nem egereket, akkor termeszeket. Az apró állatkák rengeteg módon bejuthatnak egy ilyen épületbe. Tudja, hogy képesek felmászni a falra? Bejuthattak volna a tűzhely fölötti külső szellőzőnyíláson keresztül is. Akkor fel kellett volna kapaszkodniuk egy két és fél méter magas téglafalra, hogy elérjék a szellőzőnyílást. Rendkívül érdekes állatfaj. Tudta, hogy...

HARDY NYOMOZÓ: És mikor tért vissza a házba?

CHARLES: Másnap délelőtt.

HARDY NYOMOZÓ: Hány órakor?

CHARLES: Azt hiszem, valamivel tizenegy előtt.

HARDY NYOMOZÓ: Ő kérte, hogy jöjjön vissza? Felhívta?

CHARLES: Nem, de úgy emlékszem, azt ígértem neki, hogy másnap visszamegyek, hátha elcsíptünk valamit. Otthagytam nála néhány csapdát. Azt a fajtát, ami nem öli meg, csak elkapja az egereket, így újra szabadon lehet engedni őket.

HARDY NYOMOZÓ: Ezt a módszert javasolja az ügyfeleinek?

CHARLES: Mindannyian Isten teremtményei vagyunk. Őszintén szólva néha elég kellemetlenül érzem magam attól, amit csinálok. Csapdába ejtek és megmérgezek apró állatkákat. De mitévő legyen az ember, valamennyiünknek ki kell fizetniünk a számláinkat, nem igaz?

HARDY NYOMOZÓ: Milyennek tűnt Ms. Mason, amikor látta?

CHARLES: Úgy érti, vasárnap? Mert vasárnap nem volt ott. Sem ő, sem a férje.

HARDY NYOMOZÓ: Úgy értem, szombaton. Milyen lelkiállapotban volt? Nem tűnt szorongónak, nyugtalannak?

CHARLES: Hogy őszinte legyek, volt benne némi feszkó. De mint mondtam, kissé kellemetlenül érezhette magát, amiért egyedül van a házban egy idegen pasassal. Bár nem gondolom, hogy fenyegetőnek tűnnék. Maga szerint?

HARDY NYOMOZÓ: Rendkívül sármosnak tűnik, Mr. Underwood. Ms. Mason említett mást is a férjéről azonkívül, hogy hamarosan hazaér?

CHARLES: Nem, csak ennyit mondott.

HARDY NYOMOZÓ: Akkor térjünk át a rákövetkező napra, ami vasárnap volt. Mi történt, amikor megérkezett?

CHARLES: Bekopogtam, de senki sem nyitott ajtót. Azt hittem, otthon van, mert egy autó állt a kocsifelhajtón.

HARDY NYOMOZÓ: Csak egy autó? Ugyanaz, amelyik az előző délután is ott parkolt?

CHARLES: Igen. Egy kis Volkswagen Golf.

HARDY NYOMOZÓ: És a férj nem volt a közelben, ahogy mondta.

CHARLES: Úgy van. De hogy a szombat délutáni látogatásom és a vasárnap délelőtti visszatérésem között eltelt időben hazament-e, nem tudhatom.

HARDY NYOMOZÓ: Rendben, folytassa!

CHARLES: Azt hittem, talán a fürdőszobában van, vagy kiment sétálni, esetleg hátul tartózkodik a kertben. Így hát újra kopogtam, kicsit vártam, majd a ház mellett elsétáltam a hátsó udvarig, de ott sem találtam.

HARDY NYOMOZÓ: Ekkor távozott?

CHARLES: Nem, még nem. Odaléptem a hátsó kertre nyíló konyhaajtóhoz, és kopogás helyett inkább bekiáltottam, hogy „Halihó, Ms. Mason, itthon van?”. De nem érkezett semmi válasz. Ekkor vettem észre, hogy az ajtó nincs kulcsra zárva.

HARDY NYOMOZÓ: Nyitva volt az ajtó?

CHARLES: Éppenséggel nem volt nyitva, csak úgy behajtva, mint amikor az ajtó magától becsukódik, és csak egy lökés kell ahhoz, hogy a zár a helyére kattanjon. Bajba kerülhetek emiatt?

HARDY NYOMOZÓ: Miért kerülne bajba?

CHARLES: Hát... Betörés, behatolás, vagy valami ilyesmi miatt.

HARDY NYOMOZÓ: Ne aggódjon ezen! Folytassa!

CHARLES: Igazság szerint meg akartam nézni, mi történt a süteményliszttel.

HARDY NYOMOZÓ: Sütemény? Azt mondja, előző nap süteményt vitt Brie Masonnek?

CHARLES: Nem süteményről beszélek, hanem lisztről, amiből süteményt lehet készíteni.

HARDY NYOMOZÓ: Képtelen vagyok követni.

CHARLES: Arról van szó, hogy ha meg akarja tudni, vannak-e egerek a házában, éjszakára szórjon egy kis lisztet a padlóra, abban majd meglátszanak a lábnyomaik.

HARDY NYOMOZÓ: És Brie kiszórta?

CHARLES: Nem, de mondtam neki, hogy feltétlenül tegye meg lefekvés előtt. A válasza alapján hajlandóságot mutatott erre. Vasárnap be akartam kukkantani, hogy megnézzem, vannak-e lábnyomok. Mert ha igen, a rágcsálóirtás kissé drasztikusabb módját kell választani.

HARDY NYOMOZÓ: Hová szórta ki a lisztet?

CHARLES: A mosogató elé, a padlóra. Úgy tűnt, mintha drekket, akarom mondani, egérürüléket...

HARDY NYOMOZÓ: Értem...

CHARLES: Szóval, mintha azt láttam volna a mosogató környékén. Ezért úgy gondoltam, ha ott szaladgálnak, az a legjobb hely a liszt kiszórására.

HARDY NYOMOZÓ: És az volt a benyomása, hogy Ms. Mason feltétlenül követni fogja a tanácsát, és kiszórja a lisztet?

CHARLES: Nagyon is.

HARDY NYOMOZÓ: Mi semmiféle lisztet nem láttunk a padlón, amikor átkutattuk a házat.

CHARLES: Ööö... Hát talán mégsem tette meg. Vagy...

HARDY NYOMOZÓ: Vagy mi?

CHARLES: Vagy reggel látta a nyomokat, aztán felporszívózott.

HARDY NYOMOZÓ: Ő vagy valaki más.