HERCZEG FERENC

Napnyugati mesék

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Tartalom

SZIRIUSZ

A LÁP VIRÁGA

BÁRÓ RÉBUSZ

DONNA SOL

ÚJABB ELBESZÉLÉSEK

ŐSZI SZÍNEK

A TEGNAP KIRÁLYA

VASÁRNAP DÉLUTÁN

A CIGÁNYZENE

A SZŐKE ÉS A BARNA EMBER.

RANKÓ, A HŐS.

A DARUEMBER.

ANYUKA.

BUJDOSÓ EMLÉKEK

SZIRIUSZ

Aki évekkel ezelőtt megfordult a budai hegyekben, az bizonyára emlékezik még a Szergiusz-nyaralóra, amelyet néhány évvel ezelőtt — magam sem tudom miért — alapjából lebontottak.

A Szergiusz nyaralója magányosan feküdt az akkor még puszta és szomorú Holdhegy meredek lejtőjén s nagyban különbözött a divatos, soktornyú madárkalitkáktól, amelyek ma a budapesti ember szemében a nyárilak fogalmát képviselik. Hatalmas arányaival, csonka góttornyával, boltíves, ónozott ablakaival, rideg, recésormú falaival inkább ama skót tengerparti kastélyok egyikére emlékeztetett, amelyekben valaha a Stuart-kori nemesség véres családi tragédiái játszódtak le.

A barátságtalan ház — mondhatnám félelmetes ház — Szergiusz tanár egy mélabús szeszélyének köszönhette keletkezését, abban az időben, amikor a hírneves tudós lángszellemét már megzavarta keletkező elmebajának első sejtelme.

Szergiusz tanár tragikus sorsa eléggé ismeretes. A hatvanas években dísze volt tudományos egyetemünknek; az elektrotechnika terén tett fölfedezéseivel felköltötte annak idején az egész tudományos világ érdeklődését. A villamos erők hasznosítása körül kifejtett merész, jóslatszerü eszméi közül időközben már

nem egy érvényesült gyakorlatilag A végzet úgy akarta, hogy a tanár nem élvezhette tevékenysége gyümölcseit. Pályája delelöpontján, túlcsigázott munkássága folytán oly nagymértékű idegességbe esett, hogy tanári székéről le kellett mondania. Miután hosszú éveken át szigorú elzárkózottságban élt a Holdhegy magányában, az 1885. év telén egy fővárosi magángyógyintézetben meghalt.

I.

Még az 1885. év őszén történt, hogy egyik fővárosi napilapban a következő furcsa hirdetés jelent meg:

Férjet keresek a leányom számára. A leányom hozománya annyi millió, amennyire jövendőbeli vöm igényt tart. Bővebbet a kiadóhivatalban.

A hirdetés megjelenését követő napon, késő délután, látogató érkezett a Szergiusz-nyaralóba. Az idegen tiszt volt s a honvédhuszárok egyenruháját viselte.

Mikor belépett a nyaraló kertjébe, a ház egy nyitott ablakából zongorahangok áradtak elő, egy lágyan csengő alt hang valami olasz szövegű dalt kezdett énekelni. A tiszt egy percre megállóit és halkan utána dúdolta a szöveget.

A kavicsos úton egy öreg szolgával találkozott, aki a száraz lombot söpörte halomra.

— Itt lakik valami Szergiusz professzor? — kérdezte, egy ujságlapra tekintve, amelyet a kezében tartott.

A szolga igent intett a fejével.

— Beszélhetek vele?

Az öreg vállat vont. Aztán a torony alacsony tölgyfaajtaja felé mutatott seprőjével.

— Miért nem beszélsz rendesen?

A szolga szájára mutatott.

— Néma, — mormogta a tiszt.

Mielőtt a toronyba ment volna, eszébe jutott valami.

— Mondd csak, öreg, — kérdezte bizalmasan — nagyon meglátszik rajtam, hogy ittam?

A néma hamiskásan vigyorgott és vállat vont. Ez annyit jelenthetett az ő nyelvén: Nem nagyon.

A tiszt láthatóan meg volt elégedve e felvilágosítással és döngö léptekkel haladt fel a toronyba vezető lépcső fokain.

Egy tágas szobába nyitott, amelybe hat szokatlan nagyságú ablak szórta a fényt. A falak, a bútorok, a padló telve voltak könyvekkel, tervrajzokkal és különös alakú fizikai műszerekkel, az egész szobában vad rendetlenség uralkodott. Egy ugyancsak könyvekkel telt asztal fölé egy néma, kopott emberke könyökölt, olvasásba merülve. Öreg ember volt, a koponyája oly kopasz és fényes volt, mint az elefántcsont-golyó.

— Ön az az ember, aki leányát az újságban kínálja? — kérdezte a tiszt, az újságot az asztalra dobva.

— A negyvenkilencedik! — mormogta az öreg halkan, anélkül, hogy érdemesnek találná könyvéből fölpillantani.

A tiszt rosszkedvűen mérte végig, aztán szó nélkül lesöpört a székről néhány írást és szembe ült a tanárral. Miután jóidéig hiába várta, hogy tudomást vegyenek róla, lovaglópálcájával az asztalra csapott.

— Ide figyeljen! — mondta vezényszóhoz szokott éles hangon. — Akarom tudni, púpos-e a lánya vagy sánta?

A tanár egyet lapozott könyvében s egykedvűen mondta:

— Egyenes növésű.

— Tehát rőthajú, szeplős vagy legalább bandzsal, mi?

— Normális alkatú, — válaszolt Szergiusz, homlokát kezébe támasztva.

— Ugyan? Talán bizony csinos is?

— Azt mondják...

A tiszt fölkelt, miközben fellökte székét és a sapkája után nyúlt.

— Akkor hát tartsa meg a leányát magának, nekem nem kell. Ajánlom magam!

Már erre a tanár hátradőlt székében és figyelmesen szemügyre vette látcgatóját.

— Házassági akadály a szépség? — kérdezte nyugodtan.

— Más leánynál nem, az önénél igen. Egy fiatal hölgynek, akinek milliói vannak és mégis az újságban keres férjet, kell, hogy legyen púpja. Vagy testi púp, vagy erkölcsi. Egy fizikai púppal meg tudnék talán békülni, — de arra, hogy eltakarjak vele valami erkölcsi nyavalyát, arra nem való a Tibor név...

— A Tibor név?

— Tibor Ákos, — szolgálatára!

Az öreg csodálatos ruganyossággal szökött fel helyéről.

— Ugyanaz a Tibor gróf, aki harmadéve átúsztatott a Duna zajló jegén? Aki végiglovagolt a budai vár falán? És aki tavaly Pólában kísérletet tett új találmányú torpedóhajójával? — kiáltott a tanár növekedő hévvel.

A torpedóhajó említésére a tiszt kissé elpirult. Volt rá oka, mert a pokolgép nem az ellenséges hajót jelképező tutajt, hanem a föltalálót és a szakértő bizottságot robbantotta a levegőbe. A jury, amelyet félig megpörkölve és félig megfulladva halásztak ki a tengerből, utólag azt konstatálta, hogy Tibor százados úr találmánya még némi javításokra szorul.

A tanár megragadta a tiszt kezét.

— Gróf úr, százados úr, én önnek adom a leányomat. Ilyen embert kerestem régóta!

Tibor savanyú arcot vágott. A váratlan siker bizalmatlanná tette.

— Köszönöm, de már nem kérek belőle. Az a púp elvette a kedvemet.

— Az én leányom szép, tiszta, okos, jó, mint egy angyal.

— Mióta hirdetnek angyalok az újságban?

A tanár kiterjesztett karokkal állotta el az ajtót.

— Hallgasson meg, — mondta. — Nem azért keresek férjet a leányomnak, mintha szabadulni akarnék tőle, hanem mivel szükségem van valakire, aki közös érdeket szolgál velem és hozzá van láncolva a családomhoz. Szükségem van egy fiatal, erős, bátor férfira, aki folytatja az én munkámat és megvédi a leányom örökségét...

A százados ábrázata mind hosszabbra nyúlt; kedvetlenül fakadt ki:

— Én nem vagyok az, akit keres. Azt hittem, majd találok itt egy vöröshajú zsidóleányt, akinek grófi férjre van szüksége... Elvettem volna, hogy kifizethessem az adósságaimat és hogy megbosszantsam vele a családomat, amely gondnokság alá helyezett.

Mit akar telem? Hogy szaporítsam a leánya vagyonát? Ahhoz nincs kedvem, de tehetségem sincs. Nem is értett ilyenhez eddig egy Tibor sem...

A tanár türelmetlenül vágott szavába.

— Ön mégis el fogja venni a leányomat!

A százados olyféle arcot vágott, mint valaki, akivel nem ajánlatos komázni.

— Hallgasson meg, — mondá Szergiusz — hallgasson meg és aztán határozzon!

— Anschau’n kost’ nichts! — mormogta Tibor és szembe ült a tanárral.

— Mondtam már, hogy szükségem van egy bátor emberre, aki megtudja védeni a leányom örökségét. Tudja mi az öröksége? A világ fölött való uralom!

A százados halk füttyöt hallatott; a tanár, mintha leikébe látna, ingerülten szökött fel a helyéről.

— Akinek ezt eddig mondtam, az mind bolondnak tartott. ítéljen ön, vájjon az vagyok-e? Nos hát, én megoldottam a madarak röptének problémáját, — föltaláltam a repülőgépet! Ismeri ezt a könyvet? A jövő század regénye. De amiről az író csak ábrándozott, azt én megvalósítottam. Föl tudja fogni ennek a jelentőségét? Aki repülni tud, annak számára nincs távolság, akadály, nincs tenger, vár, erősség, határ; aki repülni tud, az elér mindenhova, azt nem találják meg sehol. Aki repülni tud, az a világ ura!

A százados a Cigánybáró-indulót kezdte dúdolni. A tanár eldobta a könyvet és fölkapott egy óriási papírtekercset, amelyet remegő kezekkel bontott föl.

— Itt a tervrajz, győződjék meg számításaim helyességéről, — mondta villogó szemekkel.

Tibor megint a sapkája után nyúlt.

— Hagyjon békében a számaival, úgy sem értek hozzá. Hanem adok önnek egy jó tanácsot. Szerkessze meg azt a gépet úgy, amint itt lerajzolta s ha készen áll, kérdezősködjék utánam, — majd ott fog találni valahol az egyenlítő tájékán. Szavamat adom, hogy megteszem önnel az első próbautazást — akár a holdba is. Addig is jó éjszakát!

— De hiszen a gép készen áll! — kiáltotta a tanár kétségbeesetten.

A százados fülelni kezdett.

— Készen? Hadd látom!

— Jöjjön velem! — kiáltotta Szergiusz.

Ifjú tűzzel futott fel a keskeny csigalépcsőn, amely a torony lapos tetejére vezetett. A százados követte.

A tetőn egy hatalmas, fantasztikus alkotmány ágaskodott gerendákból szerkesztett ágyán, viaszponyvával letakarva, — az ember első pillanatra jókora aratógépnek nézhette. A tanár megemelte a ponyva szélét. A százados szeme egy óriás haltorpedóra emlékeztető, pikkelyes fémtestre esett, amelynek mindkét oldalából vagy nyolc méter hosszú, keskeny, ruganyos acélszárny nyúlt ki. A gép, amelynek belsejébe két ülő ember elférhetett, vastag matrácokkal volt kibélelve, orrára két szemalakú, kerek üveglencse volt alkalmazva.

A százados a gép belsejébe vezető csapóajtón át növekedő érdeklődéssel nézte a finom óraműszerkezetet, amely fényes üvegcsapok, sárgaréz emeltyűk és csodálatos billentyűk tömegéből állott. Ilyféle találmányok titokzatos, lázas ingert gyakoroltak reá, — különösen akkor, ha alkalmasak voltak arra, hogy az

ember a nyakát veszélyeztesse velük. Szerginsz tanár úr repülőgépe felette alkalmasnak látszott e cél elérésére.

— Nos? — kérdezte a tanár diadalmasan

— Pompás! — mondta a százados őszinte bámulattal; azzal gyöngéden megveregette a gép acél- szügyét, mint ezt telivér lovakkal szokta tenni.

— Akar útitársam lenni az első próbarepülésnél?

— Persze, hogy akarok.

A százados odalépett a torcny párkányához és kikereste a völgyben azt a pontot, ahová a vasmadárnak az első szárnycsapások után gurulnia kellett.

— Egy óra múlva indulunk, — mondta a tanár, kezeit dörzsölve — addig is előkészíttetek mindent.

A két férfi lement a toronyszobába; a tanár halk hangon parancsokat osztogatott a néma szolgának, aki csengetésére elősietett. Míg a szolga a toronytetőn foglalatoskodott, azalatt Szergiusz ravasz mosollyal elzárta a toronyba vezető ajtót.

— Mi is a neve a fellegparipánknak? — kérdezte később a százados.

— Nem adtam neki nevet.

— Akkor tartsuk meg sebtében a keresztelőt. Az egész lovaregyesület hozzám szokott fordulni tanácsért, ha telivért akarnak keresztelni. Indítványozom, nevezzük el Sziriusznak.

— Siriusznak? De hiszen Sziriusz álló csillag, az én gépem pedig repül.

— Hát aztán? Szókratész két lábon járt, az én lovam pedig négy lábon jár, de azért a lovamat mégis Szokratesznek hívják.

— Legyen Sziriusz!

— Száraz keresztelő nem keresztelő, — mondta Tibor, aki a múlt éjjeli nagy ivás reakciója gyanánt égető szomjat érzett.

A szolga a tanár parancsára poharakat és pezsgősüvegeket állított eléjük.

— Áldott ital! — szólt a tanár, a pohárban gyöngyöző bort szemlélve. — Ha kifáradtam munkámban, új erőt merítek belőle...

— Éljen Sziriusz! — szólt a százados.

Szergiusz kipirult arccal szökött fel helyéről.

— Ej, ön nem tud mindent, ön nem tud semmit! Figyeljen reám! A Sziriuszt a villamosság emeli a magasba, ezer méterre, tízezer méterre, ameddig akarom, föl az éter-régióba... Ott villamos áramok kerengenék a föld körül, hatalmas, szédítő gyorsaságú áramok, ellenkező irányban... Egyik pozitív, a másik negatív. A rézsodronyban egy másodperc alatt 60.000 mérföldnyi utat tesz meg a villamos áram. Az éterben még gyorsabban halad. A föld kerülete csak 57.000 mérföld, a Sziriusz tehát, ha az áramba kerül, egy másodperc alatt kényelmesen tízszer is megteheti a föld körüli utat...

A százados megint a Cigánybáró-indulót kezdte fütyülni.

A tanár fölemelt fő/el, ragyogó arccal állott előtte.

— Minden iskolásfiú tudja, hogy ha nyugatról keletnek, a fölkelő nappal szemben megkerülöm a földet, — mondta, minden egyes szót élesen hangsúlyozva — akkor egy napot nyerek időszámításomban ... És mi következik ebből? Én egy másodperc tizedrésze alatt megkerülöm a földet és nyerek egy napot, én tehát elindulok ma és visszajövök tegnap,

ha pedig utamat folytatom, visszajövök tegnapelőtt, egy hét, egy hó, egy év előtt, szóval: én tetszésem szerint visszacsavarom magamat a múltba...

— És ott leszek az ükapám lakodalmán, — mondta a százados, hangos hahotára fakadva.

— Igen, — folytatta Szergiusz prófétai hévvel — igenis, ott leszek elődeimnél, átkelek Caesarral a Rubiconon, ott leszek Nagy Sándorral a Granicus mellett, fölmegyek Jézussal a Golgotára, Mózessel a Sinai hegyre; ott leszek a masztodonok, a pterodaktiluszok világában, megoldom a genézis titkait, tanúja leszek a világ teremtésének ... Az idő fogalma megszűnt, az idő örökké egy, csak a föld mozog, a nap mozog, az ember kopik...

A tanár lélekzet nélkül, gyöngyöző homlokkal rogyott székébe. Tibor könnyezésig kacagott.

— Kételkedik szavaimban? — kérdezte Szergiusz zavartan.

— Ostobaság! Húszszoros pénzt ajánlok önnek, hogy a mi vasmadarunk az első két szárnycsapás után lebukfencezik a zöldségeskert közepébe s aki benn ül, az jól jár, ha néhány belapított borda árán szabadul.

— Hogyan, — kiáltott a tanár ijedten — tehát nem akar elkísérni?

— Hogyne kísérném el! De azért fenntartcm ajánlatomat!

Könyökével lesodort az asztalról két üres palackot és a harmadik után nyúlt. Szeme most megakadt egy falon függő, régi, megbámult olajfestményen, amely egy fiatal, púderes hajú nőt ábrázolt, Mária Terézia korabeli viseletben.

— Mosolygó arc, — mondta poharát a kép felé emelve — a te egészségedre.

Aztán oda lépett a képhez s elolvasta a nevet és évszámot, amely a ráma fejébe volt vésve, egy angyalok által tartott cartouche közepébe:

Rozina Beppo — Venezia — 1746.

— Kissé megkéstem az udvarlásommal, — szólt a százados, miután elolvasta az évszámot.

E pillanatban megjelent a szolga feje a csapóajtó nyílásában.

— A Sziriusz készen áll. Indulhatunk! — mondta a tanár lázas izgatottsággal.

Tibor kiürítette poharát, aztán követte Szergiuszt a tetőre...

Mialatt a két férfi beférközött a gép szűk csapóajtóján, a torony alatt levő kert szerpentinútján hárman sétáltak. Egy fiatal hölgy, akinek viruló, finomvágású arcához és karcsú termetéhez bájosan illett az egyszerű gyászruha és két idősebb úr. Az urak egyike egy fővárosi gyógyintézet igazgatója volt, a másik az idegbetegségek egyetemi tanszékének ismert tanára, Szergiusz ifjúkori barátja.

— Irtózom a gondolattól, — mondta éppen a leány csengő alt hangján — irtózom a gondolattól, hogy atyámat az őrültekházába adjam.

— Nem marad egyéb hátra, — vélekedett az egyetemi orvos. — A mostani állapot már is tűrhetetlen. Gondoljon csak arra a legújabb botrányra, amelyet szegény barátom az újsághirdetéssel rendezett!

A leány búsan mosolygott.

— A legkevesebb, amivel atyámnak tartozom, az, hogy türelemmel legyek iránta...

— Tudom, hogy maga jó és bátor leány, Rózsa, de a beteg saját biztonsága érdekében is követelnem kell, hogy kartársam felügyelete alá helyezzük. A szabadság, amelyet tornyában élvez, állandó veszedelem. Mi lenne, ha egy nap bele találna ülni szerencsétlen gépébe, amelyet annyi genialitással és hóborttal konstruált? Pedig előbb-utóbb meg fogja tenni!

— Meg kellett volna akadályozni, hogy a gépet fölépíthesse, — jegyezte meg az igazgató.

— Nem tehettük. Ha a munkások egy nap elmaradtak, dühroham vett rajta erőt. Az a rögeszméje, hogy az egész világ irigyli tőle dicsőségét.

Az orvos fejével bólintott.

— Nem marad egyéb hátra, mint gyógyítóintézetbe vinni, és pedig inkább ma, mint holnap.

E pillanatban az crvcs hirtelen megragadta Rózsa karját.

— Mi ez? Nézze! A gépről levették a ponyvát...

Valóban a Szinusz fedetlen szárnyai kísértetiesen feketéitek a narancssárga fényben úszó esteli égboltozaton.

Rózsa rémülten tekintett a toronyra... A gép szárnyai most halk, ütemes rezgésbe jöttek, a magasból mindinkább erősbödő búgás hallatszott.

— Gyorsan! Segítség! — sikoltott a leány, aki azonnal megértette a veszély nagyságát.

A két férfi a torony bejáratához rohant, — az erős tölgyfaajtó zárva volt.

— Hamar! Emberek! Baltát! — kiáltá az igazgató.

A Sziriusz szárnyai most már erősen csapkodták a levegőt, az egész alkotmány olyféle szökéseket tett, mint a túzok, ha szárnyra akar emelkedni ... Az elősiető szolgák baltával estek neki az ajtónak. Rózsa halottsápadtan tekintett a magasba és visszafojtott lélekzettel hallgatta a tompa baltacsapásokat...

Az ajtó dörögve beszakadt, a lépcsőn dobogó léptek hangzottak...

A torony tetejéről gúnyos kacagás hallatszott, — a következő pillanatban Sziriusz kiterjesztett szárnyakkal lebillent a párkányról és eltűnt a nyaraló túlsó oldalán.

— Hamar! Utána kell futni! Leesett a völgybe! — kiáltotta az igazgató.

II.

A Sziriusz lelódult a hegytetőről s a lejtővel párhuzamosan lesiklott a völgybe. Itt két számyahegyével a gyepet verdeste, aztán hcsszú ívben átvetette magát a szomszéd hegyláncon, majd nyilsebesen fölcsavarodott a magasba.

A százados, aki az erőszakos zökkenések folytán kissé elkábult, most magához tért. Az üveglencséken át láthatta, hogy a fölkelő holddal szemben repülnek.

— Az éter-régióba értünk! — mondta később a tudós, aki, mióta a kormánynál ült, eddigi izgatottságával ellentétben, csodálatos hidegvért tanúsított.

— Megkezdtük már az utat a föld körül? — kérdezte Tibor.

— Már kétszázszor megtettük, minden további másodperc alatt tízszer ismételjük.

A százados úgy találta, hogy helyzete nagyon kényelmetlen; lehajolva kellett ülnie, a lábait sem nyújthatta ki, a levegő is fülledt volt, hozzá még unatkozott is. Számitása szerint jó másfél óra múlhatott el így

— Nem állunk már meg valahol? — kérdezte.

— Le fogunk szállani a légkörbe, hogy friss levegővel lássuk el magunkat.

— És aztán?

— Aztán folytatjuk utunkat.

— Hová? Meddig?

— A világ teremtéséig, — mondta Szergiusz rendületlen nyugalommal.

— Köszönöm, addig mind a két lábam elzsibbad. Nem is szabad addig elmaradnom, mert elkésem a holnapi rukkolástól.

— Késésről nem lehet szó, hiszen visszafelé haladunk az időben. Ha majd fölkeressük megint a saját korunkat, rajtunk áll, hogy az elindulás pillanatában, vagy még előbb kössünk ki.

— Mégis jobb szeretném, — szólt a százados — ha engem letenne valahol. Lehetőleg még abban a korban, amikor a vendéglők már föl vannak találva.

— Most a tizennyolcadik század közepén vagyunk, — jegyezte meg Szergiusz, egy óralapféle szerkezetre pillantva.

— Jól van, megnézem hát a tizennyolcadik századot. Ön meg, ha visszajön a teremtésről, álljon meg útközben és vegyen föl megint.

A tanár felelet helyett a billentyűkön kezdett zongorázni, nemsokára fölkelt és kinyitotta a csapóajtót. Friss levegő áradt be. A Sziriusz csak két méter magas

Ságban lebegett egy gyepes rét fölött, vakító vilámfényt szórva a sötét éjbe.

— Adok önnek tízórai szabadságot, — mondta a tanár. — Most tíz óra van, reggel nyolc órakor érte jövök és visszaviszem a tizenkilencedik századba. Ott fogunk találkozni a három nyárfa alatt. Följegyzem az időt s a helyet. Legyen pontos, különben megeshetnék, hegy sohasem találkozhatunk többé az évszázadok labirintusában.

— Ott leszek, — erősködött Tibor.

— Még egyet. Ön emberekkel fog találkozni; őrizkedjék attól, hogy el ne árulja kilétét valami anakronizmusz által, még jobban őrizkedjék attól, hogy ne változtasson az elmúlt idők eseményein. Nem tudom ugyan, mi történnék az esetben, de sejtem, hogy a logikájából kiforgatott világrend szétmorzsolná önt.

— Jól van, — mondta Tibor, a gyöpre szökve.

A Sziriusz föllendült a magasba. Egy ideig még szentjánosbogárként keringett a százados feje fölött kékes fénye, aztán eltűnt az égen sziporkázó csillagok milliói közt.

Tibor megkönnyebbülten lélekzett föl, majd nyújtózkodott és elzsibbadt lábaival bokázni kezdett. A pezsgő mámora elmúlt megint és amikor most egyedül találta magát a langyos éjben, már egy szót sem hitt el a tanár kalandos hipotéziseiből. Annyi igaz, hogy Szergiusz föltalálta a repülőgépet. Ő maga, Tibor, most éjjel itt van valahol a főváros tájékán, legsürgősebb dolga egyelőre az, hogy éjjeli szállást vagy bérkocsit szerezzen.

Jó ideig még elgondolkozva állott a három nyárfa alatt, aztán — kissé ingó léptekkel — nekivágott az

országúinak, hogy valami faluba térjen. Csodálkozva tapasztalta, hogy az októberi éj szokatlan enyhe.

Vagy tíz percig baktatott már az irgalmatlan rossz úton, amikor fülét közeledő lódobogás ütötte meg. A távoli éjben csillogó tűzfény tűnt föl. A fénypont rohamosan közeledett feléje, majd több apró csillaggá vált szét, amelyek párhuzamosan haladtait az országúton. Most a sötétségben néhány fantasztikus lovas alakja bukkant föl: mindegyiknek kengyele mellé hosszú póznára erősített lámpás volt tűzve; a lovasok egy sárgára festett, hatalmas postakocsit kisértek, amely elé hat vágtató ló volt fogva.

— Hahó, földiek, megálljatok! — rikoltotta Tibor, az út közepére állva.

Az első ló megbokrosodott, a lovas cifrát káromkodott s egy otromba pisztolyt vont elő kápája mellől.

Mielőtt a százados még szólhatott volna, a többiek már körülvették és lámpáikkal az arcába világítottak. Meglepetten nézték a századost, ő is meghökkenve nézte a csudálatos alakokat. Huszárok voltak, napbarnított, vadképű legények, fegyverben. Pitykékkel és paszománttal túlterhelt, papagályzöld egyenruhát viseltek, fejükön cukorsüvegalakú kalpagot, amelynek tetejéről hosszú, piros nyelv fityegett alá. A nyergük alá tigrises takaró volt vetve. Amin pedig leginkább csodálkozott Tibor: halántékuk fölött a hajuk két varkocsba volt fonva.

A kocsi időközben megállótt, az ablakban ijedt arcok mutatkoztak. Míg a huszárok egy része az országút mentén föl és alá vágtatva, a szomszéd cserjéket kutatta föl, addig vezetőjük, akinek harcsabajusza a válláig csüngött, gorombán rivallt Tiborra.

— Miféle szerzet vagy?

— Bundás! Látod, hogy katonatiszt vagyok!

— Mit kíván tőlünk? — kérdezte a lovas, most már udvariasabb hangon.

— Kocsim összetört az úton, — hazudta a százados — emberek után akartam nézni, de úgy látom, eltévedtem az éjben. Beszélhetek a kocsi gazdájával?

A huszár a kocsihoz lovagolt, hosszas alkudozás után odaszólította a századost.

— Ha tud, beszéljen franciául! — morogta.

A kocsiban ketten ültek, egy drága cobolybundába burkolt hölgy és egy borotvált, rezesarcú, vézna férfialak. A hölgy — amennyire a gyér világításban meg lehetett különböztetni — fiatal volt és csinosnak látszott. Mikor Tibor sapkájával a kezében az ajtó elé lépett, hangosan fölkacagott.      «■

— Bocsánatot, uram, — mondta aztán, erőt véve hangos jókedvén — bocsánat, de ön oly furcsa... valami baleset érte?

— Igen, a kocsim fölfordult ... — szólt franciául Tibor, aki különösnek találta, hogy emiatt arcába nevetnek.

— Talán nem is vette észre, hogy toilettje menynyire szenvedett? — kérdezte a hölgy, ajkaihoz tartva kendőjét.

Tibor ámulva nézett végig kifogástalan atilláján.

— Ah, a feje! A feje I — kacagta a nő kendője mögül.

A százados végigsimított gömbölyű koponyáján, amelyet csak tegnap nyiratott meg á la Fiesco, a legkisebb számú lóollóval.

— Elveszítette a parókáját!

— A parókámat? — Most vette csak észre, hogy a hölgy kísérője fehérpúderos parókát visel útisipkája alatt. A nő haja is, amennyire a fekete csipkekendő alatt látni lehetett, púderos volt.

Megszólalt a kocsiban ülő férfi is, csodálatos vékony, csengő gyermekhangja volt.

— Szeretném, ha az úr végre megmagyarázná, miért állította meg a kocsinkat; ha még sokáig nyitva tartja az ajtót, be fog rekedni a hangom ....

Tibor előadta meséjét holmi balesetről s megkérte az utasokat, vinnék el a következő állomásig. A kocsiban ülők most már velencei tájszólásban kezdtek tanácskozni; a sipogó úrnak láthatóan nem volt ínyére a dolog, — olyfélét mondott, hogy nem okos dolog ebben a vad országban valakit éjnek idején fölszedni az országúiról, különösen ha annak a valakinek még parókája sincsen. A nő azonban kedves energiával réget vetett a vitának.

— Ön szabadon rendelkezhetik a kocsi felével, maestro, én azonban beültetem az urat az én felerészembe. Ha haramiavezér találna lenni, lesz benne annyi méltányosság, hogy csak engem gyilkol le... — Azután Tiborhoz fordult: — Szálljon be, uram!

A százados elhelyezkedett a nővel szemben, a kocsi harangcsengéssel és ostorpattogással folytatta útját. Míg a férfi mogorván ült helyén s ellenséges pillantásokat vetett kéretlen útitársa felé addig az utóbbi és a hölgy között csakhamar élénk beszélgetés fejlődött.

A nő elmondta, hogy Bécsből jönnek.

— Csodálom, hogy nem utaznak vasúton?

A nő láthatóan nem értette.

— Nem ismerjük itt az utakat, kísérőink azt mondják, hogy ez itt a legbiztosabb.

— Azt hiszem, hogy utaink mind elég biztosak! — vetette oda Tibor.

— Nekünk úgy mondták, hogy a békekötés óta sok obsitos csatangol erre; a múlt héten háromszor rabolták ki a császári postát. Azért is utazunk ekkora fedezettel.

A hölgy e szavak után egy parányi arany burnót- szelencét nyújtott Tibor felé, ő maga is merített belőle egy csipetnyit.

Tibor meghökkenve tekintett reá. Hogy bizonyosságot szerezzen gyanújának, ravaszul azt kérdezte, hogy mi újság Bécsben?

— Hallotta már: Trenck bárót börtönbe vetették?

— Melyik Trencket?

— A bolond ezredest. A császárnő szobafogságot adott neki, ő azonban elment az operába és ott az udvar jelenlétében le akarta dobni Gossau grófot az emeletről.. .

— Szép botrány! — sopánkodott Tibor. — Mondja kérem, — kérdezte később nyugtalanul — ön Trenck Ferencet érti?

— Trenck Ferencet, a szerezsán ezredest, — felelte a hölgy közönyös arccal.

Tudvalevő dolog, hogy a rakoncátlan szerezsán Nagy Frigyes ellen hadakozott, 1749-ben pedig meghalt a spielbergi tömlöcben, hová Mária Terézia parancsára zárták...

A százados alattomban az ujjába harapott; fáj, tehát ébren van. Valami babonás félelem fogta el. Pedig ez az asszony, akihez oly közel ül, hogy térdein érzi

krinolinjának abroncsait, éppen nem hasonlít kísérteihez. Csupa pezsgő élet, erő, báj, ifjúság. Az a finom, forró mosuszillat, amely betölti a kocsit, szintén nem emlékezteti kriptára...

A csinos kísértet vígan fecsegett tovább. Kéretlenül is elmondta, hogy ő signorina Rozina, a bécsi opera alténekesnője.

— Az a rosszkedvű úr itt mellettem, — tette hozzá — Caffarelli, a világ első szopranistája.. .

A világhírű ember elérkezettnek látta az időt, hogy megszólaljon a kocsi sarkában.

— Hallod, Zina, a Páris királyfi szerepe nem nekem való. Nekem kellett volna Júnó szerepét énekelnem, ' de az alávaló Holzbauer odaadta Tesi asszonynak...

— Ej, maestro, — mondta az énekesnő — azok az idők már elmúltak, amikor ön Doriszokat és Júnókat ábrázolhatott...

— Persze, — sipította a szopranista — az ízlés már annyira romlott, hogy egy csinos lárvát többre becsülnek a legszebb hangnál. Pedig még tíz év előtt, amikor Versaillesben Judit szerepében léptem föl, XV. Lajos megölelt.

— Micsoda bolond világ ez, hol rezesorrú urak éneklik Júnó szerepét? — kérdezte magában a százados.

— Mi, tudniillik, egy ünnepi kantáiét fogunk előadni, — magyarázta neki Rozina. — Metastasio írta az allegóriát, Holzbauer komponálta hozzá a zenét.

— Hol fognak énekelni? — kérdezte Tibor, aki lassanként valami csodálatos, lázás állapotba jött.

— Tibor gróf kastélyában, — mondta a művésznő.

Tibor gróf kastélyában! Ha a kapitány haja nem

lett volna á la Fiesco nyírva, e pillanatban bizonyára égnek meredt volna minden szála.

— Igen, — fecsegte tovább Rozina — neje tiszteletére most ott nagy ünnepélyek folynak. Valószínűen tudja, hogy Tibor Gergely gróf egybekelt Szulkovszki hercegnővel?

Tudta, hogyne tudta volna! Családi krónikájából tudta, hogy Tibor Gergely gróf császári huszárgenerális, 1746-ban oltárhoz vezette Szulkovszki Aglája hercegnőt...

— És ön hová utazik? — kérdezte a szép Rozina.

— Én is Tibor Gergely lakodalmára megyek, — mondta tompa hangon a százados.

— Ah, ez pompás! De miután most már ismeri nevünket, le fogja vetni saját inkognitóját?

— Tibor Ákos gróf vagyok.

Rozina bájos mosollyal hajtotta meg fejét, még a világhírű szopranista is burnóttal kínálta meg útitársát, amikor megtudta, hogy az a császárnő hatalmas kegyencének rokona.

— Jól van, — gondolta magában a százados, a szelencébe nyúlva — jól van, ott leszek hát az ükapám lakodalmán!

A kocsi pedig vígan ügetett a tizennyolcadik század kellő közepébe...

Vagy félóráig mehettek így, aztán egyszerre vörös tűzfény áradt be a kocsi ablakán.

— A generális úr fáklyásokat küldött elénk, — magyarázta a kocsi mellett lovagló huszár.

Valami faluba érték, jobbra-balra alacsony jobbágyviskók maradtak el. A fordulónál előttük állott a Tibor- kastély, száz tüzes ablakszemét rájuk meresztve.

A kocsi a színes lámpákkal kivilágított kertbe gördült, majd megállóit a kapu előtt fölépített selyemsátor alatt.

Tibor kisegítette hölgyét; a signorina kissé megszorította ujjait s mosolyogva mondta: a viszontlátásig! Aztán a világhírű Caffarelli kíséretében eltűnt egy mellékbejáraton, a századost egy csomó csatlós között hagyva.

Tibor lassú léptekkel, mint az alvajáró, haladt föl a márvány ballusztrádák közt felvezető lépcsőn. A sarokoszlopokon pufókarcú kőangyalok tartották a csillárokat. Ráismert ősei kastélyára. Az 1884-iki hadgyakorlatok alkalmával látta utoljára, csakhogy akkor már a Blau és társa cég keményítőgyárrá alakította át. Az előcsarnokban egy búzavirágkék selyemharisnyás német polkázott eléje, bemutatva magát, mint udvarmestert.

— Vezessen a grófhoz, rokona vagyok.

— így? Csupasz fővel? — kérdezte az udvarmester, mély menüett-bókot csapva zavarában.

— Igaz, balesetem történt...

— Ha parancsolja, rendelkezésére bocsátom ő excellenciája fodrászát...

A századosnak eszébe jutott Szergiusz tanácsa, hogy őrizkedjék minden anakronizmustól, azért nem is ellenkezett. Nemsokára a kastély egy vendégszobájában találta magát, hol az elősietett olasz fodrász, végtelen hajlongások közepeit egy hófehér parókát nyomott fejére, megjegyezvén, hogy az excellenca nem szorulna ily mesterséges fejdíszre, ha saját buja hajzatát megnöveszteni méltóztatnék.

Tibcr hóna alá csapta kardját és titkos borzadás-

sál, de elszántan lépett be az ajtón, amelynek szárnyait egy szerecsen szolga kitárta előtte.

Szemben találta magát egy hatalmas termetű férfival. Az óriás ékszerektől és rendjelektől csillogó magyar díszruhát viselt, haja be volt fonva, arcát néhány irtóztató sebhely torzította el, minőket a robbanó puskapor szokott ejteni. A százados szíve viharosan megdobbant, — családi képek után fölismerte ősét, a harcban, borban és szerelemben egyaránt legyőzhetetlen császári generálist, Tibor Gergelyt.

A generális ünnepélyesen megölelte, aztán mély orgonahangján, németül szólította meg:

— Caffarelli mester értesített, hogy ön megérkezett. Ön a székelyföldi Tiborok közül való?

A százados tudta, hogy az igazat nem vallhatja be, hacsak azt nem akarja, hogy kidobják, mint szédelgőt; azért igénybe vette egyedüli tudományát, családi krónikájában való jártasságát.

— Ákos vagyok, Tibor Balázs tizenhat fia közül a tizenkettedik.

— A törökkel cimboráló Balázs fia? Szép, hogy megemlékezett rólam. De miféle csodálatos gúnyát visel?

— A székely nemesek ruháját.

— Kövessen, kérem, bemutatom asszonyomnak, a hercegnőnek.

Azzal kézenfogta dédunokáját és egy tágas terembe vezette, amelyben nagyszámú, fényes társaság mozgott. A terem felső részét egy címeres sátor foglalta el, a selyemkárpit alatt karcsszéken egy hervadt, szőke, unatkozó asszony ült, szépségflastrommal arcán, tcllakkal és gyémántokkal hajában.

Tibor Ákosnak eszébe jutott, hogy gyermekkorában a cselédek ennek a szúrósszemű asszonynak a megbámult képével szoktak ráijeszteni...