Copyright © Sági György, 2026

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Tillai Tamás

Szerkesztő: Gaborják Ádám

Felelős szerkesztő: Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 687 400 1

„Ennek a könyvnek a tárgya nem a zsidó sors.
Amit ez a könyv elbeszél, az magyar történelem.”

Ember Mária: Hajtűkanyar, 1974

Ki lehet biztos abban, hogy az angliai York város püspökének, a keresztény időszámítás szerint az úr 1185. esztendőjének március 11. napján messzire hangzó kiáltása: „Legyen meg Isten akarata!” az Örökkévaló szándékát visszhangozta? Hogy jön ahhoz egy püspök, csúcsos süveggel a fején, pásztorbottal a kezében, hogy a maga szándékait a Jóteremtő akaratának feltételezze? Hogy jön ahhoz bárki, hogy egyenrangúnak tekintse saját elképzeléseit a Világ Uráéval? Micsoda önhittség, gőg és elbizakodottság szükséges az emberi lélekben egy ilyen érzéshez?

Legyen meg Isten akarata, kiáltja úgy, mintha nem ő, saját maga osztotta volna magára ezt a szerepet. Persze honnan tudná ezt az a közösség, amelynek ő gondozza lelkét? Vajon az a szó, hogy lelkipásztor, az ő esetében nem kigúnyolása még a keresztény Biblia pásztorokra vonatkozó csodájának is?

Nem ő az első, aki így cselekedett. Többen, sokkal többen folyamodtak ehhez a kinyilatkozáshoz, mint ahányan valóban hittek abban, hogy bennük testesül meg a teremtő akarata.

Vajon épelméjű ember jó szívvel hihette azt, hogy a Jóteremtő saját akaratának tekinthető, hogy a maga választotta népének elpusztítását várja el York angolszász és brit keresztény lakóitól? Még ha elfogadnánk is azt, hogy Isten újrakötötte szövetségét Jézussal, és ezzel korábbi szövetsége, amely a zsidókra vonatkozott, mint egy korábbi végrendelet az újjal szemben, hatályát veszítené, vajon jelent-e ez bármit is?

Hiszen Yoshua ben Joszéf maga is zsidó volt, előbőrétől megszabadított, hithű zsidó. És az is maradt élete végéig, a kereszten is. Ehhez semmi köze sincs a Keresztelő János által elvégzett aktushoz, amellyel az a Jordán folyó vizében megmerítette. Yoshua ben Joszéf nem tagadta meg zsidóságát. Miért is tette volna? Csak később kapta idegenektől azt a zsidó ember számára furcsán és szokatlanul hangzó nevet, hogy Jézus Krisztus.

A yorki keresztény főpap kiáltására a város polgárai huszonhét részben meggyilkolt és néhány önként a halálba menekült, élettelen zsidó tetemet hagytak a városi őrtorony teraszán, a krónika szerint nem számítva a nőstényeket és a kölyköket, meg az ostrom alatt elpusztult tizenhárom csecsszopót. Köztük a rabbiét, aki a zsidó hagyomány szerint a harminchat igaz egyike nemzedékében, akiknek a kedvéért az Örökkévaló fenntartja ezt a Földet. Az egészet. A zsidók és a nem zsidók által lakott földet, nem téve különbséget lakói között.

De ez a történet nem zsidó sors, hanem brit történelem.

Ahogyan a spanyol inkvizíció történetének tárgya úgyszintén nem a zsidó sors. Amit a százezer spanyol zsidó elpusztítása, százezer elüldözése és még százezer kényszerkikeresztelése elbeszél, már több, mint ötszáz éve, az spanyol történelem. Az egységesülő és minden lelkében, remélhetőleg, kereszténnyé váló Ibéria legkatolikusabb királyainak spanyol történelme.

A velencei gettó történetének tárgya sem a zsidó sors. A város előbb a szexuális kapcsolatokat tiltotta el a lagúnák mellett a zsidó férfiak és nem zsidó nők között, farsangi maszk mögé bújtatva Európa leggazdagabb szigetének szexuális szabadosságát, majd a zsidókat éjszakára bezárta a volt ágyúöntő műhelyek szigetének falai, a Ghetto közé. Amit a velencei gettó elbeszél, az Itália történelme.

Még Dreyfus kapitány története sem zsidó sors. A francia tisztikar önpusztításra is képes pökhendisége, amit Dreyfus kapitány elítélése és ördög-szigeti börtönbüntetése elbeszél, az francia történelem.

Tiszaeszlár, Solymosi Eszter és a vérvád, a rituális gyilkossággal megvádolt helyi zsidók, hogy pészah ünnepére a kovásztalan kenyér sütéséhez használják fel a keresztény gyermek vérét és az, hogy egy tizennégy éves zsidó gyereknek, Scharf Móricnak kellett az apja és a rokonai ellen vallania, nos, ez sem a zsidó sors. Ez magyar történelem.

Sztálin mexikóvárosi jégcsákánya vagy kezelőorvosai büntetőperének tárgya sem a zsidó sors. Amiről Trockij agyonverése vagy az orvosok gyilkos elítélése elbeszél, az orosz (szovjet) történelem.

A varsói gettólázadás tárgya sem a zsidó sors. Amiről a lázadók magárahagyatottsága beszél, az lengyel történelem. Nem, még véletlenül sem német történelem, hiába az ő kezük fogta a fegyvert, a lengyel ellenállóktól magukra hagyott zsidók a lengyel történelem lapjairól néznek ránk.

A Gustav Klimt festette Adele Bloch-Bauer portréja a bécsi Belvedere Galerie-ben nem a zsidó sors. Amiről a tulajdonosától elrabolt portré kiszolgáltatásának megtagadása beszél, az osztrák történelem. És nem háborús történet, hanem boldog békeidők, az újra meggazdagodott és a múltját ködbe burkoló, rátarti Ausztria története.

Auschwitz történetének tárgya sem a zsidó sors. Amit a holokauszt elbeszél, az már nem is csak német történelem, az Európa történelme. Európa közös történelme.

Minden, amiről ezek a történetek mesélnek, Európa történelme. A mi Európánké. A zsidók által szeretett Europáé.

Kérdés, hogy Európa történelme vajon megírható-e a zsidóellenesség történeteként?

Persze a szavak, az elnevezések változnak. Antijudaizmus, zsidógyűlölet, antiszemitizmus, anticionizmus, Izrael-ellenesség. Mindegy, hogy minek nevezzük.

Ami Amszterdamban az Ajax és a Maccabi Tel-Aviv meccse után történt, a keresztény időszámítás 2024. évében, annak tárgya sem a zsidó sors, nem is izraeli. Amiről az az éjszaka mesél, az már nem csak holland történelem, vagy a múlt, az az egységesülő Európa egységesülő történelme. Európa közössé váló történelme. Az európai civilizáció története.

A múlt mindig jelenné válik, és a jelen előlép a múltból.

I.
Én

Amszterdamban, az után a focimeccs után anyám beleesett a Dunába. Mások is. Sokan, nagyon sokan. Anyám nem tud úszni. Akik a folyóba esnek, azok többsége nem tud. Bár, ha tudnának, az sem segítene rajtuk.

Egyszerűbb így, csupáncsak focimeccsnek nevezni. Minek unalomig ismételgetni a csapatok nevét, azt, hogy Ajax Amsterdam és azt, hogy Maccabi Tel-Aviv? Egy európai és egy izraeli. Ez a könyv szépirodalom akar lenni, és nem jegyzőkönyv.

A víz zavarossá és elviselhetetlenné vált a belehullott emberi testektől. Nem sok hiányzott ahhoz, hogy a víz kitaszítsa magából azokat a tetemeket. Akkor még nem tetemek voltak, élő emberek. Hajszálvékony jéggé állt össze a folyó felszíne. Talán reggelre befagyna, és csak a jég hátára zuhannának azok a testek. De este még befogadó a víz. Magába zárja az oda nem illő tetemeket is. Bár, ahogy az imént mondtam, azok e pillanatban még nem is tetemek. Talán éppen ez lenne a ma este szerepe. Hogy elnyelje a folyóba nem való testeket.

Az elmúlt századokban a vízparton épült, természetes vidéki nyugalmat tükröző, otthonosnak és takarosnak mondott házak – olyanok, amilyeneket kék és törtfehér színekben a híres delfti porcelánokra festenek – reggel kipihenten és frissen ébredő lakóinak ne kelljen szembesülniük az éjszaka történtekkel. A kertekben színes virágok. Főként tulipán, de minden más szépség is, ami holland földben megterem. Hiszen szépség terem meg ott.

Az itt élők dolgos emberek, akik a protestáns puritanizmus szellemét szívták magukba a szülői házban. A szorgalmas és jól végzett munka többnyire meghozza gyümölcsét. Ott, a vízparton lakók jól bezárkóznak sötétedésre a kellemes langymeleget sugárzó otthonaikba. Persze ki vetne ezért követ rájuk? Bárki, aki megteheti, hogy magára zárja az ajtót, ugyanezt tenné. A víz tehát zavaros és undorító a belehullott emberi testektől.

Az élettelen, vízben lebegő tetemek valahogy mindig undort keltenek. Akár állatot, akár embert formáznak. Pedig kiválthatnának mást is, félelmet, rettegést, iszonyatot. De mégsem, az undor az, amit leginkább kiváltanak. Azt mondják azok, akik értenek az ilyesmihez, hogy a vízihullák idővel felpuffadnak. De ezek a testek itt, Amszterdamban, a Dunában, nem vízihullák. Talán az is csak érzéki csalódás, hogy azok ott, úsznak a vízben. A lebegés az lebegés, az úszás pedig egészen más.

A folyó kettészeli a holland fővárost, a navigáció, amit követek, azt mutatja. Ha nem követném monitoromon az útvonalajánlatot, eszembe sem jutna, hogy a Duna folyását itt, Németalföldön kövessem. Nincs szükségem a tájékozódás segítésére, a folyót követem, már jó ideje. Felgyorsult hullámai hideget hoztak errefelé. Fagyosat, sarkvidéki eredetűt.

Fekete símaszkos, vastag gyapjúsálba, fagyos szelek ellen védő ruhákba bújt motorkerékpáros fiatalok robognak a partján, mondhatni, összevissza. De mégsem céltalanul, hiszen száguldozásuknak félreérthetetlen iránya és célja van. Látható élvezettel viharzanak végig az itt kiszélesedő mederben gyorsfolyásúvá duzzadt folyó melletti töltésen. A felemelt part, mint mindenütt Hollandiában, a szárazföldet védi attól, ha megvadult víz akarna rászabadulni a védett földekre. Nem is olyan régen láttam egy térképet, ami azt ábrázolta, hogyan gyarapították ezek a gátak a holland szárazföld területét. Ahol korábban tenger hullámzott, most emberi civilizáció teremtett magának életteret. De ennek itt semmi jelentősége sincs, hacsak az nem, hogy élettérre szükség van, egyre többre.

Fiatalok, használom önkéntelenül is azt a szót, amit a legjellemzőbbnek gondolok ezekről a símaszkos emberekről. Fiatalok, írom le az emberiség történetének, civilizációktól független, egyik legreménykeltőbb szavát. Eszembe sem jut, hogy ez a szó mást is közvetíthet. Erőt, erőszakot, fenyegetést, fenyegetettséget, félelmet, félelemkeltést, kiszolgáltatottságot. De csak a nem fiataloknak.

Hitler is az élettér növelésére küldte harcba katonáit. A németeknek is élettér kellett.

De ez, itt, Hollandiában a legbékésebb módon történik. A tenger vizétől való elhódítással. Kár, hogy a németek nem ezt az utat választották.

Csakhogy itt és most másfajta játék folyik. És ez nyilvánvaló élvezetet nyújt a benne részt vevő motorosoknak. Az élvezet mindig látható, hiszen örömet nyújt. Talán ezért is ismétlem meg annyiszor egymás után azt a szót, hogy látható. Pedig nekem a legkevésbé sem nyújtja ezt. Az élvezet a legkevésbé titkolható érzés, ami a legtöbbször már akkor kiül az arcra, amikor még nem érezzük, csak tudjuk, hogy bekövetkezik. Felerősíti azt, ami egyébként alig látható. Azt, ami a gyönyört kelti. Ha a gyűlölet, a gyűlöletet, ha a kielégülés, akkor azt.

Ezek a motorosok azt játszák, hogy a partról a hajók belsejébe vezető pallókról próbálják leszorítani azokat, akik meghívást kaptak erre hajókirándulásra. A dunai hajózás mindig nagy élményt jelentett és rendkívüli szórakozást ígért a benne résztvevőknek. Bár erről itt, távol a megszokott folyami úttól, honnan lennének közvetlen tapasztalataink?

Most, a játék részeként, sokan igyekeznek a hajók biztonságot ígérő belsejébe. Persze az is lehet, hogy a hajók belseje a legkevésbé ígér biztonságot. Semmit sem ígérnek. Vagy ha mégis, akkor leginkább bizonytalanságot. Ki tudja, mi vár ott bent?

A motorosok hullámokban rohamoznak, egyik hajótól a másikig, egyik pallótól a másik pallóig terelik a kirándulás résztvevőit. A keskeny hidakon éppen csak egy ember fér el, hogy a biztonságosnak remélt hajók belsejébe érjenek, mielőtt valamelyik kétkerekű a nyomukba érne. Jól szervezetten, szinte parancsszóra irányítják a motorosok a járműveiket a fülhallgatójukon kapott utasítás szerint a megadott irányba. A megadott irány mindig arra található, amerre a legtöbb gyalogos látszik egy csoportban.

Akik úgy bújnak össze, mint a nagyvizek kis halai, ha óriásragadozó közelít feléjük. Tömegben nagyobb a túlélés esélye. Mert túlélők biztosan maradnak, mindig is maradtak. De persze hol vannak túlélésre játszó óriásrajok, tömegek? A National Geographic filmeposzaiban, amelyek a mélytengeri élet szépségét és borzalmait mint a természet általános leírását mutatják be. Meg a mesékben, amelyek hatalmasnak és fenségesnek látott régmúltról regélnek. Ez is a legendákból építkező múltba vész. Legendákba, amelyeket a hajókba igyekvő menekülők és a motorosok is elbeszélnek majd, valamikor a távolabbi jövőben a gyermekeiknek. Ki hősiesnek ábrázolva, ki ocsmány harácsolásnak.

A motorosok napok óta készültek erre a játékra. Megtervezték minden lépését, nehogy készületlenül érje őket az, ha a hajókra igyekvők mégis kitérnének a rohamaik elől. Többen a pallókra is felhajtanak járműveikkel. Vállalva azt a kockázatot, hogy ők is a folyóban köthetnek ki, az alkalomhoz illően fényesre suvickolt, órákig díszített járgányukkal együtt. Persze ők, ezt a lehetőséget sem kizárva, az alkalomhoz illően öltöztek.

Minél nagyobb sebességet vesznek fel a parton, annál biztosabbnak tűnik, hogy egy lendülettel végig hajtanak a pallón, és az éppen ott tartózkodóknak semmi esélyük sem marad arra, hogy kitérjenek az ismétlődő rohamok elől. Úgyszólván semmi. Egyetlen menekülési út marad, a bizonytalan hajótesten kívül, ha a vízbe vetik magukat. Persze a víz hideg, zavaros és eléggé véres, a motorosok vágta sebektől vérezve aláhulló emberektől, emberi testektől és a testről levált testrészektől.

A ma este terjengő, mindent betöltő szagokról még nem esett szó. Pedig a vérnek, a vízbe hulló testeknek, a testről leváló testrészeknek is szaga van. Meg a felbőgő motoroknak is. De az olaj és a benzingőz szúrós orrfacsarása természetesnek mondható ott, ahol gázt adnak szórakozni vágyó fiatalok. Az éppen oszlásnak induló élőanyag bűze azonban már akkor elviselhetetlen, amikor még el sem indult ez a folyamat. Csupán a tudat, hogy ez előbb-utóbb bekövetkezik, már hajlamossá tesz arra, hogy undorodva fordítsuk el az orrunkat.

Az persze erősen kétséges, hogy a víz ezen az estén menekülést ígér-e, vagy sem. Az is csak érzéki csalódás, mint minden ezen a sötétségbe forduló amszterdami éjszakán.

A motorosok által magukra vállalt kockázat mégis megéri, ha sikerül vízbe taszítani egy-egy menekülőt. Ha elég ügyes a driver, akkor a motorokra szerelt telefon kamerája is megörökíti a pillanatot, amikor a letaszított test zuhanni kezd a hídról a folyóba, és ha a legmodernebb készülék készíti a fotót, még azt is sikerül megörökítenie a következő képkockán, amikor a vízbe csobban.

Szerzői jog nyilvánítja védettnek azt a felvételt, amit Nürnbergben, a háborús főbűnösök perének nagyhírű jogászokból összeállított vádlói, elég ostobán, csak a vád bizonyítékaként jelöltek meg.

Itt, az amszterdami folyó mellett, látni a rémületet a másik arcán, és ez mindent megér. Ezeknek a hajóra igyekvőknek úgyis túl nagy az arcuk. Ezt mindenki így tudja a motorokon ülök közül, már nemzedékek óta. Túlságosan is magabiztosak ezek az utasok, mintha ők nem állhatnának sohasem vesztésre, mintha ők lennének mindig minden játéknak a győztesei. De ennek most, ebben a pillanatban örökre vége szakad. Itt és most új világ születik. Az ilyen helyzetekre szokták azt mondani, hogy itt, a szemünk láttára omlik össze az elmúlt néhány száz év rendje, és indul el hódító útjára a jövő.

A jövő persze, egyelőre még távol van, az arra vezető utat is még sár borítja. Addig, ameddig a narancssárga mellényes szemetesek el nem hordják azt, csak a káosz növekszik, de egyszerre csak kiválik valami ebből az összevisszaságból, és testet ölt a jövő. Addig pedig ezeknek, akik itt félelemtől vacogva futkosnak, hozzá kell szokniuk ahhoz, hogy ők is veszíthetnek. És minél magasabban vannak, annál magasabbról zuhanhatnak. Ez nem közhely, ez tény. Azt, hogy közhely, azt ezek a motortalanok meg a hozzájuk hasonlók találták ki. Velük együtt ez az idejétmúlt fogalom, a közhely is most a Dunába hullhat. Különben is, mi a fenét jelenthet az a szó, hogy közhely? Ilyen kifejezés nem létezik.

Ezért is jó ez a játék a víz fölötti pallóval. Jó magasan van, jó nagy a mélység alatta.

A motorosok fokozódó élvezettel repesztenek a fogyó, de még mindig nagy számban rohangáló gyalogosok között. A motor nyergében az ember igazi hajtónak érzi magát, mint régen a falkavadászaton a csaholó, habzó szájú kutyákat nekieresztő, egyenruhába bújtatott segéderők, akik szeme előtt csak két cél lebegett, a zsákmány nagysága és uraik elégedettsége. Meg a megérdemelt jutalom, amit az eredményes vadászat után kaphattak. Ahogyan ezek a modernizált hajtók gázt adnak, fokozzák a kétkerekűek sebességét, a kerék kipörög, és porzik még az aszfalt is, apró darabkák szakadnak le a kerék mélyen barázdált gumiabroncsáról. Egyre csökken a rémülten futkosók száma, és emelkedik a másik oldalon az adrenalinszint. Ez már egész éjszakára így marad.

Néhány motoros a parton ragadt, a földön fekvő testeket, amelyek nem a vízben kötöttek ki, közelebbről is szemügyre vennék, vajon érdemes lenne-e valami emléktárgyat is magukhoz venni tőlük vagy róluk, amely megörökíti ezt a csodálatos estét. Olyan valamiktől szabadíthatják meg azokat az embereket, amikről a leterített, sérülten heverő bizonyára önként mondana le, csakhogy kiszállhasson a mind vadabb játékból. A kímélet nem hoz eredményt, a győztes egyébként is mindent visz. Vagy nem ezt szokták mondani? A földön fekvők megjegyeznék, hogy ez is csak egy közhely. Ez a megjegyzés nagyon rájuk vallana, de most nincsenek abban a helyzetben, hogy mások megjegyzéseit közhelynek minősítsék. És ez már remélhetőleg így is marad. Megszűnnek a közhelyek, marad a nyers erő, csakis az.

Hajnali három és négy óra között ébredek. Amikor a legsötétebb az éjszaka. Hiába a tudás, hogy hamarosan világosodik, még nincs itt az ideje. Hiába alszom vissza, a Duna Amszterdamban marad. Hiszen illik a városhoz. Minden nagy folyó, amin emberek éjszakáznak, illik a nagyvárosokhoz. Arra a kérdésre a válasz, vajon hogyan kerül a Duna Amszterdamba, homályban marad, pedig biztosan a Duna az, amin a hajók az utasaikra várnak. Kétségtelenül Amszterdam is Amszterdam. Ahogyan anyám is az anyám, aki sosem járt ott. A vízben lebegő testekről ugyan mesélt nekem, de annyi minden másról is szónokolt. Vagy hallgatott.

A többiek is azok, akik. Ahogyan azok, akik menekültek és a motorosok is ugyanazok maradtak.

Semmi nem változik.

Tartalom

„Ennek a könyvnek a tárgya nem a zsidó sors...”

I. Én

II. Vira

III. Lili

IV. Bernát

V. Lili

VI. Klein

VII. Mégis megírtam

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Rozbora Bence

Felhasznált betűtípusok

Afacad Flux – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License