Nemere István

Gyémántvadászok

Kiadó: Adamo Books Kft.

http://adamobooks.com

Felelős kiadó: ADAMO BOOKS KFT. ügyvezetője

Copyright © ADAMO BOOKS KFT.

Budapest, 2021

EPUB ISBN: 978-963-453-755-7

MOBI ISBN: 978-963-453-756-4

Tartalomjegyzék

1. Baj után baj, de sebaj!

2. Megárt a sok izgalom

3. Az ügyeskedők

4. Apa előveszi a bilincseket

5. A tolvajok tolvajai

Baj után baj, de sebaj!

- Jó lenne, ha rám is figyelnél, Lopakodó Puma.

- Oda se neki, kedves Prüszkölő Bika.

- Miféle válasz ez egy indián harcostól? Azért csak annyit elvárhat az a nyomorult, széltől vert, esőtől áztatott szerencsétlen indián, hogy emberszámba vegyék.

- Ne panaszkodj, rézbőrű testvérem! Mondhatnám, türtőztesd amúgy is túlméretezett szádat, nem áll jól neked ez a stílus.

- Nahát! Ezt még te mondod? Te, aki úgy, ahogy vagy, enyhén szólva túlméretezted magadat? Mikor álltál utoljára mérlegen, nyomorult vigvamlakó?

- Azóta többször is lehullottak az Indián Erdő fáinak levelei...

- Halálian költői tudsz lenni, amikor nem kéne.

- Én már csak ilyen vagyok, Prüszkölő Bika, de most hiába prüszkölsz, e percben nem akarok megváltozni.

Ha valaki azt hinné, hogy ez a beszélgetés egy távoli amerikai erdőben zajlott zuhogó esőben, két igazán rézbőrű indián között, az ugyanúgy csalatkozott, mint Kolumbusz, amikor Amerikában kereste Indiát. Történetünk kezdetén ugyanis két magyar ifjú beszélgetett az áprilisi napfényben, Európa kellős közepén, kissé hűvös szélben, egy park szélén. Vörösre mázolt padon ültek, és a közeli játszóteret figyelték. A fiatalemberek tényleg nem voltak idősek; az, akit Prüszkölő Bikának szólított társa, úgy igazán az Ádám névre hallgatott, és tizenhárom éves volt éppen. Izmos, mégis nyúlánk, az iskolai távolugróverseny győztese, élénk és mindenre figyelő fiú volt. Barna haja kicsit hosszabb a kelleténél, bár ő maga már sokszor megkérdezte, mi az a „kellete", de nem kapott értékelhető választ. Így a haját hetente áltag háromszor tették szóvá a tanárok.

A másik az öccse volt, de ezt csak azok tudhatták, akik ismerték őket. Tomi - „Lopakodó Puma" - egy fejjel volt nála alacsonyabb, és mi tagadás, bizony kövér. „Ha eléred a százhúsz kilót, karácsonyra levágunk", szokta mondogatni az apja, amikor még kisebb volt. Tomi akkoriban nem ismerte úgy a világot, mint most, hát megijedt és sivalkodott. Később felfogta, hogy ez csak gúny volt - és ez a gúny neki is stílusává vált. Olykor sportot űzött abból, hogy mennyire tud másokat kihozni a sodrukból. Dundi testén dundi fej, abban rendkívül okos szempár. Tomi rengeteget olvasott, bölcsességét könyvekből szedte, és olykor ezzel együtt egyszerűen elviselhetetlen volt. De Ádám már megszokta, csak olykor prüszkölt ellene, akár a bika. Különben innen eredt indián neve is. A két fivér még most is szenvedélyesen kedvelte az indiántörténeteket. Cooper öt könyvét szinte kívülről fújták. De persze voltak egyéb kedvteléseik is. Már amennyire időt engedett nekik ehhez az iskola, ez az átkos intézmény. „A Nagy Időrabló", ahogy Ádám nevezte. Ám ezen a napon ettől sem kellett félniök. Éppen megkezdődött a tavaszi szünet.

A kisváros fölött friss szelek futkostak, a földnek szaga lett hirtelen, jó illata. A fák rügyeztek és lombozódtak, két fehér pumi szaladgált a játszótér mellett, piros ruhás nő kiabált rájuk. Tehát minden jel szerint eljött a tavasz, utána pedig - tudták már jól a fiúk - eljön a legszebb évszak, a nyár! Ami már csak azért is szép, mert akkor van a vakáció, az örömök öröme.

- Sokáig várunk? - érdeklődött Tomi unott hangon. De bátyja jól ismerte, hát nem hagyta ki az alkalmat:

- Ne játszd meg az unatkozó milliomost, kisöreg! Te is tudod, kire várunk.

- Tudom hát. És megéri? - sandított alulról fel Tomi. Neki is éppen olyan kékes szeme volt, mint Ádámnak, ezt mindketten Apától örökölték. Anyjuktól kapták viszont orruk, ajkuk formáját - ahogyan azt a rokonok igencsak unalmas módon már számtalanszor megállapították, ahányszor csak látták a fiúkat. Ádám és Tomi e rokoninvázió alkalmával a legszívesebben elbujdosott volna a pusztába. De hol vannak már a puszták? Mindent felszántottak a parasztok, vélték, és nem tévedtek túl nagyot.

- Majd kiderül - felelte Ádám megfontoltan. Öccse vállat vont, úgy is, mint Lopakodó Puma, és hanyatt vetette magát a padon. Fejét lelógatta a nyaktámasz fölött, úgy bámulta az eget. A mérhetetlen kékséget csak időnként lepték el apró, fehér felhők, de el is takarodtak sebesen. Valahol kutyák ugattak. A város földszintes része volt mögöttük, jobbra az új lakótelep csúnya betontömbjeivel. Balra a villanegyed, ahol ők is laktak.

Tomi nem sokáig figyelhette a felhőket, mert Ádám oldalba bökte:

- Ihole, gyün! - dörmögte mély hangon, kissé falusiasan. Efféle népieskedésen régebben nemegyszer jót kuncogtak. Most azonban Tominak nem volt kedve nevetni - főleg azért, mert bátyja oldalcsapása nyomán kissé megfájdult a bordája. Kétszer mélyet lélegzett, megfogadta, hogy ezt a „finom figyelmeztetését" az első adandó alkalommal visszaadja kétszer olyan erősen, csak aztán huppant vissza iménti testhelyzetébe.

A játszótér melletti kis utcából gyerekek rohantak elő üvöltve; táskájukat fejük fölött lengették. Eltorzult arcukat látva Tomi, megvetően közölte:

- Sápadtarcúak...

Hát ami azt illeti, a legtöbb valóban sápadt arcú volt, különösen ilyenkor tavasszal. Nem kétséges, hogy abban az iskolában, ahová ezek jártak, most végződött az utolsó óra, és kezdetét vette a tavaszi szünet. Amit ezek a kölykök oly hangosan üdvözöltek. Akárcsak egy órával korábban Ádámék iskolájában az „elítéltek". Tomi csak így nevezte magukat. „Szegény szerencsétlen bűnözők, akiket hatéves korukban minimum nyolc évre ítéltek", szokta mondogatni. Persze vannak, akik tizenkét évet kapnak, de erről csak akkor értesülnek, amikor kedves szüleik gimnáziumba íratják be őket.

A szőke kislány két társával jött. Csak egy pillantást vetett a vörös padra, és elsietett. A fiúk nem néztek rá, sem egymásra, úgy tettek, mintha nagyon elfoglalná őket táskájuk tartalma. Tomi egy vaskos angolszótárat húzott elő, hogy nyomban vissza is süllyessze, Ádám kezébe viszont két régi pénzérme, egy műanyag zsinór (huszonkét méter), egy svájci bicska és egy tízdolláros akadt, csak úgy hamarjában. Amint a kislányok elhaladtak, visszatette ő is a holmikat, és felállt:

- Gyerünk haza?

Igazat mondott, mégsem egészen. Tomi nem kommentálta a dolgot, engedelmesen követte. A három lány a villanegyed felé haladt, az egyik a válla fölött visszanézett, aztán mosolyogva intett társainak, és elvált tőlük az egyik sarkon. A szőke és a másik még továbbmentek. Á két „indián" szótlanul ballagott mögöttük. Amikor az utcájuk elejére értek, a másik kísérő is lelépett. A szőke kislány elindult a járdán. A hársfákon most kezdtek zöldülni a kis levelek. Elporzott mellettük egy Opel, aztán újra csönd lett. Csak a kislány cipője kopogott a járdán. A házak udvarán díszcserjék, itt-ott díszkutyák tarkálltak. A díszmadarakat ilyenkor bent tartották. Csak nyáron teszik ki a teraszokra, erkélyekre a díszpintyeket...

- Szép a járása - kockáztatta meg Tomi, felsandítva a bátyjára.

- Mit tudsz te erről? - nézett le amaz, nemcsak szó szerint. Tomit nem lepte meg a dolog, megszokta mát, hogy bátyja kissé lekezeli. „De úgyis én vagyok az okosabb", gondolta ilyenkor. Most is. Vállat vont.

- Te vagy a nagy nőszakértő, persze. Good, my friend.

- Ne gúdolj itt nekem, te anglomániás törpe! Igenis szép a járása, nem látod?

- Azt mondtam én is.

- Olyan, mint egy vadmacska az indián erdőkben.

- Szelíd vadmacska - bólintott rá az öccse, majd kis szünet után hozzátette: - Szóval, ezt megbeszéltük.

Senki más nem tudta volna, mit jelentett ez az utolsó mondat, de ők ketten nagyon is tisztában voltak vele. Az a fura nyelv, amelyet csak ők beszéltek, és amibe senkit sem szoktak beavatni, egy újabb fogalommal bővült hát. „Szelíd Vadmacska".

Már közeledtek otthonukhoz, úgyszintén a szőke lány is, amikor ez utóbbi hirtelen megperdült, és a fiúkra nézett:

- Kísérgetünk, kísérgetünk? - kérdezte gúnyosan. De ez is jól állt neki. A fiúk hát utolérték, és most közelről is megszemlélhették. Látták vékony nyakát, ahol pihék álltak ki a hajkorona alatt. Nagy sötét szeme kissé csodálkozva nyílt a világra. Éppen olyan dzsekit viselt, mint a fiúk, alatta viszont csinos zöld ruhát. Tomi igyekezett közömbös arcot vágni, elvégre ez az egész követés nem az ő ötlete volt. Neki eszébe sem jutna ilyen nevetségessé tenni magát, mint most a lüke bátyja.

Ádámnak persze jól felvágták a nyelvét, hát nem habozott.

- Hazafelé megyegetünk, megyegetünk - vágta rá ő is duplázva, és ugyanebben a modorban folytatta: -Merthogy mi is errefelé lakunk, errefelé lakunk.

- Mindent kétszer mondasz, kétszer mondasz? -nevette el magát a lány.

Ez a futam meg van nyerve, gondolta Ádám, ő is nevetett.

- Szomszédok vagyunk, ha nem vetted volna észre.

- Észrevettem. Már egy hónapja! - A kislány egy pillanatig habozott, aztán a felnőttektől ellesett mozdulattal hirtelen kezet nyújtott Ádámnak: - Éva vagyok.

A fiúk kissé meglepődtek, az ő köreikben ez nem volt szokás. De hát ez a kislány messziről költözött ide, ott bizonyára így csinálják. Máris kezet fogtak vele:

- Ádám.

- Tomi.

A kisebbik fiú kezdte fölöslegesnek érezni magát, de eszébe jutott valami, hát ki is mondta, ahogy szokta -különösebben hosszas gondolkodás nélkül:

- Ádám és Éva... mintha valahol már hallottam volna ezt a két nevet, együtt. Talán a Bibliában?

Mulatságos volt, amikor úgy tett, mintha töprengene. Még a homlokát is összeráncolta, öreg fatörzsre emlékeztetett. A gyerekek nevettek, és azonnal jobb lett a hangulat. Együtt mentek tovább.

- Pestről költöztetek ide? - kérdezte Ádám.

- Igen. Apa és anya elváltak. Anya valamikor itt lakott, és ezt a házat örökölte - felelte Éva nagyon természetesen. Meglóbálta nehéz táskáját, először azzal mutatott volna a házra, aztán inkább a szabad kezével tette. Ott álltak már előtte. Tomi észrevette, hogy apjuk éppen akkor áll meg a Ladával a ház előtt. Meggyorsította lépteit.

Éva a kapujuk előtt állt. Ádám nem tudta, mit mondjon. Érdekes, máskor sohasem voltak ilyen problémái! Ha kellett, ha nem, ömlött belőle a szó. Most mintha elszorult volna a torka, ilyesmit még sohasem tapasztalt. Csak pislogott, ügyetlenül, és ezért is haragudott önmagára.

- Háááát...

- Mit csináltok a szünetben? - kérdezte a kislány, és mosolygott.

- Attól függ... Tomi szótáraz, angolul tanul, meg folyton olvas. Én elmegyek az erdőbe, meg kereskedem egy kicsit.

- Kereskedsz? - Éva szeme kerekre tágult. A fiú belenézett a szemébe, és kissé összezavarodott:

- Majd elmondom... máskor. Most sietek, megjött apa.

- Hát, szia - felelte a kislány sértődöttség nélkül. Megfogta a kilincset. Vékony hangú kutyaugatás hallatszott belülről. Ádám búcsút intett, és követte öccsét. „Egyszerre nem lehet túl sokat", ismételgette a régi mondást, bár nem volt biztos benne, jókor használja-e.

Apa kissé hajlott hátú, harmincas férfi volt. Jól becsapta a kocsi ajtaját, megforgatta a kulcsot a zárban. Éppen jókor fordult meg, hogy elkapja Tomit. A gyerek egyenesen nekirohant, átölelte:

- Szia, apa!

- Szia, kicsi - Apa gyakran mondogatta neki, „kicsi", ezt Tomi mástól nem tűrte volna el. Felnézett a férfira. Hát igen, Apa nem valami férfiszépség, mondta egyszer valaki, és igaza volt. Nagy az orra, dús a szemöldöke, de azért „van benne valami rokonszenves", ez a vélemény is elhangzott, sokszor habozik, de azért csak eljut oda, ahová akar. Most már ő az osztályvezető... szóval ott, ahol dolgozik. Tomi ritkán mondta ki a „rendőrség" szót. Nem kedvelte a rendőröket; ez alól természetesen csak az apja volt kivétel.

- Ádám miért nem jön már? - türelmetlenkedett Apa.

- Viharosan udvarol - jegyezte meg Tomi, nem éppen árulkodás céljából, csak úgy. Apa döbbenten bámult arrafelé - a kis szőke lány éppen bement a házukba, Ádám pedig lassan baktatott feléjük. „Viharosan?"

- Ki ez a kislány?

- A doktornő lánya. Aki a múlt hónapban költözött ide Pestről...

Ha valaki ebben a városban tudni akart valamit, jól tette, ha Tomihoz fordult. A gyerek valóságos két (eléggé görbe) lábon járó lexikon volt. Apa is azonnal elhitte. Még nem fordult elő, hogy Tomi tévedett volna. Csak az iskolában is ilyen jól válaszolgatna!, sóhajtott magában Apa.

- Szia, apa - jelentkezett Ádám is.

- Hello - mormolta Apa, és kissé szédülten vonult be a házba. Az új szomszédasszonynak gyereke is van? Eddig ezt sem tudta.

A küszöbön Anya várta őket. Akit mellesleg mindenki Ellának szólított, főleg a barátnői. Igaz, némely felnőttek meg Apát hívták Józsefnek, netán Jóskának, de a gyerekek ezt hitetlenkedve hallgatták mindig. Apa az Apa, és kész, minek ide más elnevezés?

Szóval Ella a küszöbön állt. Valaha kozmetikus volt, de amint férjhez ment, ott hagyott csapot-papot, félállást vállalt a város új áruházában, a könyvelésen, nemrégen pedig átment az első magándiszkontba, ahol rábízták a rendeléseket. Ádám nemegyszer mondta is, biztosan tőle örökölte kereskedői hajlamát. Az asszony nem volt túl magas, barna bőréhez jól illett sötét haja, élénk tekintete. Néha nagyokat tudott csodálkozni, máskor meg úgy nézett, mintha semmit sem tudna erről a világról. Pedig benne élt már harminc... szóval jó ideje. Ella-Anya energikus volt, ha kellett, nagyhangú, ha kellett, szelíden csöndes - igaz, ez általában közeledő vihart jelzett. A „három férfi" ilyenkor meglapult... Főleg Apa.

- Hello! Gyertek már, kész az ebéd! - mondta Anya kellemes alt hangján (valaha énekelt is, de régen volt!), és korholóan tette hozzá: - Mindig elkéstek.

- Nem olyan egyszerű elszabadulni onnan - morogta Apa, és mindnyájan tudták, mit jelent az utolsó szó. Tomi némán indult kezet mosni, nem várta meg, míg felszólítják erre. Mint Ádámot, szinte azonnal, aki szemét forgatva, egy megbántott szent életű férfiú arckifejezésével követte öccsét a fürdőszobába. Apa könnyű csókot lehelt neje homlokára:

- Szia, drága. Ma előbb eljöttél?

- Tudtam, hogy a gyerekek is korábban jönnek -felelte Anya engedékenyen. Apa fellélegzett, no, ma nem lesz vihar? Vidáman poroszkált a fürdőbe. A gyerekek már kifelé jöttek, és nagyokat nyeltek:

- Ide figyelj, Lopakodó Puma!... érzed az illatokat?

- Érzem, Prüszkölő Bika. Egy indiánnak kitűnő a szaglása, nem tudtad?

- Pláne, ha ilyesmit szagolhat, ugyebár, rézbőrű testvérem. Sudár Fenyő ismét kitett magáért, azt hiszem!

- Mit pusmogtok? - nézett rájuk Anya gyanakodva. Már letette az asztal közepére a levesestálat, amelyről minden alkalommal elmondta, hogy „szegény édesanyjától örökölte", és hogy „ez volt az egyetlen dolog, amit ráhagyott a drága mama".

- Mi? Semmit! - tiltakoztak a kölykök. Csak nem fogják elmondani anyjuknak, hogy maguk között indián módra Sudár Fenyőnek hívják? Mert hát tényleg az. Nagyon csinos. A legszebb nő a városban, mondta még a múlt héten is Tomi. Mire bátyja a fogát szívta, és halkan jegyezte meg: a szépségkirálynőnek konkurenciája támadt mostanában, méghozzá éppen a szomszédasszony személyében. - Azért az új doktornő sem kutya! - emelte fel a kezét jelentőségteljesen. Tomi ekkor behunyta a szemét, mint aki nagy erőfeszítéssel maga elé idézi a szomszédasszony látványát, aztán mély hangon, nagy meggyőződéssel jelentette ki: „Hát csakugyan, az nem kutya." Ebben maradtak.

Jött Apa is, leült. Anya - úgy is, mint Sudár Fenyő! -levette a kék virágmintás porcelán levesestál fedelét, és már nyitotta a száját, amikor a fiúk megelőzték:

- „Szegény édesanyámtól örököltem..."

- „Csak ezt hagyta rám a drága mama"...

- Mi bajotok van? - Apa a kanalát tisztogatta egy szalvétával, gépiesen, oda sem nézve. Anya villámló szemekkel nézte a kölyköket, de nem tudott igazán haragudni rájuk. Tomi megjegyezte:

- No, ha túl vagyunk már a szent szövegeken, ideje megkóstolni ezt a levest, nemdebár?

Az ebéd alatt igen fontos dolgokra derült fény. Ezúttal Tomi is kénytelen volt bevallani magának, hogy azért ő sem tudhat mindent ebben a városban. Apa mesélgetett:

- Már szinte nevetséges, ahogyan körülugrálják. Szikár, magas, sovány a feje is. Az arca beesett. És még azt mondják, Amerikában jól étkeznek az emberek! Biztosan ez is salátákon élt világéletében.

- Azt hallottam, idestova harmincöt éve vándorolt ki -fitogtatta jólértesültségét Anya is. A gyerekek hallgattak. Megszokták már, hogy néha így is lehet információkhoz jutni. Apa „bentről" hoz haza morzsákat, Anya meg a diszkontáruházban szedegeti fel a híreket. Ádám ösztönösen sejtette már, hogy ha kereskedő lesz belőle (nem volt nagyobb vágya jelenleg), akkor jó, ha tudja, mi történik körülötte. Ilyesmit sajna az iskolában nem tanítottak. Tomi meg születésétől egyszerűen kíváncsi volt a világra...

- Persze, de lehet, volt az ötven is. Most azt meséli, mindössze hatvanéves. De ez lényegtelen - Apa maga elé húzta a tányért, jó közelre, mintha attól félne, valaki elkapja előle. Ujján megcsillant a gyűrűje, amikor a sóért nyúlt. Mindent sósán evett, nem félt a magas vérnyomástól. Amitől pedig Tomi, a bölcsek bölcse is óvta. Merthogy a kisfiú lelkesen olvasta a manapság oly divatos egészségőrző műveket is. - Nem kérkedik a gazdagságával, az szentigaz. Természetesnek veszi, hogy dúsgazdag. Úgy viseli a csillogó-villogó ékszereit is, mint más az olcsó karóráját. Látnátok csak az arcát, amikor elővesz egy köteg ötezrest...! Mindig van nála pár százezer forint, és ki tudja, mennyi dollár! Meg hitelkártya, csekkfüzet, ami kell!

Ádám nagyot nyelt. Dollár, hitelkártya... Ha egyszer neki is lesz ilyen! És nem kételkedett benne, hogy eljön az az idő is.

- ... De legfőképpen a gyémántjait szereti - folytatta Apa. - A főkapitány úr mesélte, hogy tegnap megkérdezte tőle: nem lopják el ezeket? Persze a főnök biztosította felőle, hogy csak nyugalom, ez egy rendes kisváros, itt mindenki ismer mindenkit, piti tolvajok vannak csak... Az öreglány erre azt hitte, a kapitány rosszul ejtette a szót, és kijavította: „Pici tolvajokat mondott, főkapitány uram?" - Apa utánozta is a kissé angolos kiejtésű magyar szavakat az idős asszony hangján - „mert mintha én pitit hallottam volna...". Jót nevettek rajta, és azóta az asszonyság nyugodtan ül a szállóban.

- Tőle várják, hogy felvirágozzék a város - Anya hangja kissé ünnepélyes lett. - Szupergazdag, és itt született valaha. Most, hogy ennyi változás állt be a politikában, Jeneyné hazajött, és segíteni akar a városnak.

- Apropó, a neve! - Apa lenyelte az utolsó falatot is, hálás pillantást vetett Anyára, amitől az ismét elolvadt. Tomi mindezt látta, és nem tudta megérteni: ezek már vagy tizenöt éve ismerik egymást, és még mindig ilyen szemeket vetnek a másikra? - töprengett olykor. De nem most, mert a híreket itta be fülével. Apa lelkesen folytatta: - Néha most is úgy mutatkozik be: „Misszisz Dzsenáj vagyok", aztán kapcsol, és helyesbít: Jeney...

- Én Dzsenejnek ejteném - szólt közbe Tomi. Apa kizökkent, először rábámult a fiúra, aztán megjegyezte:

- Szerencsére téged még nem hívtak meg a városházára.

- Fogadás lesz? - szólt Ádám, olyan hangon, mint aki már unja is azt a rengeteg fogadást. Mint aki reggelente tucatjával dobálja papírkosarába az estélyekre, fogadásokra szóló meghívókat.

- Igen. És én is hivatalos vagyok. - Apa, anélkül hogy észrevette volna, büszkén kihúzta magát, aztán Anyára nézett: - És persze te is, drágám!

- Jaj, de jó! És mit vegyek fel? - Anya azonnal mély gondokba merült. Még a terítéket is elfelejtette leszedni. Apa észrevétlenül intett a gyerekeknek: segítsetek! Mire Anya magához tért töprengéséből - az asszony szeme előtt ruhák, cipők és egyéb kellékek sora vonult el rendkívüli sebességgel, oly gyorsan, hogy arra férfiak sohasem lennének képesek -, a tányérok, evőeszközök és a híres-nevezetes családi örökséget képező levesestál is a konyhába vándorolt. A „három férfi" ügyetlenül mosogatott, miközben Anya fel-alá futkosott a lakasban, és a kezét tördelte. Tomi elnézte karcsú alakját, fiatalos arcát - hiszen még csak harminchat éves, nagyon fiatal! -, és a legszívesebben megjegyezte volna: nyugalom, ekkora házban biztosan találtatik valamilyen ruhadarab, amit egy nő magára vehet - de hallgatott. Már említettük, hogy Tomi bölcs volt. Kis bölcs.

- Telefonálnom kell a fodrászomnak! Aztán feltúrom a szekrényeket, és ha nem találok elég cuccot, körbeszaladom a barátnőimet! Ma este mindenképpen én leszek a bomba azon a fogadáson!

- Bomba? - ismételte Apa szórakozottan, úgy is, mint Tétova Hód, mit sem értve. - Nem tudom, lesznek-e ott tűzszerészek is...

- Ugyan, Apa - csitította Ádám -, Anya azt akarta mondani, hogy ő lesz a legszebb asszony azon a fogadáson, bombajó nő, érted?

- Ahá, bombajó! - bólogatott Apa. A két gyerek szánakozó pillantásokat vetett rá a háta mögött, aztán tovább mosogattak. A csapból érkező forró víz már a mosogatóba gyűlt, szivacsokra csöppent az illatos szer, habba merültek a tányérok.

- Hogy egyesekre milyen hatással lehet egy fogadás híre!

- Én bezzeg nem izgulnék ennyire.

- Téged nem is hív senki fogadásra, Prüszkölő Bika.

- Nem mintha érted versenyeznének a város nagyjai, Lopakodó Puma.

- Tétova Hódot is most először hívják. Talán hivatalból?

- Nincs kizárva. Bele kell törődnünk, atyánk, városkánk Sherlock Holmese is fölemelkedett. Nélküle már nincs fogadás a polgármesternél, úgy látszik!

- Talán csak azért hívtak oda rendőrtiszteket is, hogy legyen, aki vigyáz Jerieyné őnagysága csekkfüzeteire!

- Misszisz Dzsenejt akartál mondani, kedves öcsém, nem?

- Természetesen, kedves bátyám.