M. Kácsor Zoltán

AZ UTOLSÓ DZSINN 2.

Az Alvilág kulcsa

Zatykó Bori rajzaival

Szöveg © M. Kácsor Zoltán, 2026

Illusztráció és borító © Zatykó Bori, 2026

© Central Kiadói Csoport, 2026

A jogtulajdonos engedélye nélkül

a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-834-8 (papír)

ISBN 978-963-614-835-5 (epub)

Megjelent a Lampion Könyvek gondozásában, 2026-ban

A Lampion Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja

Felelős kiadó: Marosi László

www.hellokonyvek.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztette: Gábor Lívia

Korrektor: Friedrich Zoltán

E-book: Scriptor Kft.

Dóka Péternek köszönettel, amiért egy kávéházi beszélgetés során kiszabadította a szellemet a palackból, és regényvilággá emelte bennem

Az utolsó dzsinnt

ELSŐ FEJEZET

A hatástalan kívánság

1.

– Régen még imádtam a veszélyes kalandokat, de mára kissé kiöregedtem belőlük – sóhajtotta Ali bácsi, a világ utolsó dzsinnje, miközben kibámult a Csodalámpás bolt kirakatán. Luca, Levi és Arnold csendben várakozott mögötte. – Ha egy regény szereplői lennénk – folytatta az öreg –, azt kívánnám, hogy halálra untassuk az olvasókat! De az az érzésem, hogy veletek erre nem sok esély van.

Odakint, a Mécses téren épp egy futó haladt el az üzlet előtt. Rajta kívül azonban inkább csak ideges vagy fáradt embereket lehetett látni, akik feltehetően a munkahelyükre igyekeztek.

– Nézzétek ezt a sok kifacsart alakot! – mutatott a térre Ali bácsi, majd a kamaszokhoz fordult. – Lefogadom, hogy az egyik kívánságuk egy szép hosszú nyári szünet lenne. Bezzeg ti, akiknek ez megadatott, már reggel nyolc órakor itt rontjátok a levegőt! Mondjátok, miért nem hagytok egy kis nyugtot nekem, és alszotok inkább a puha ágyatokban, otthon?

Lucának egyből az jutott eszébe, hogy annál a gyönyörűen kárpitozott, kényelmes barokk széknél, melyen épp ül, még az ágya sem puhább. Ám esze ágában sem volt megszólalni. Még csak az kéne, hogy egy ilyen jelentőségteljes reggelen felbosszantsa Ali bácsit! De feleslegesen óvatoskodott, hiszen az üzletben tartózkodott az idegesítés nagymestere, Levi is.

– Ugyan már, Ali bá, ne adja itt az amnéziást! – legyintett a pulton terpeszkedve a fiú. – Mind jól tudjuk, miért vagyunk itt, nem igaz, Arnold?

Levi a Napóleon korabeli szekrénynek támaszkodó unokatestvéréhez passzolta a labdát. Ám mivel a szemüveges fiútól csak egy halvány mosolyra és halk dünnyögésre futotta, kénytelen volt egyedül tovább ütni a vasat.

– Hát oké, ti gyáva nyulak, akkor kimondom én: Ali bá szent ígéretet tett nekünk, hogy teljesíti egy-egy kívánságunkat. És nem tudom, ti hogy vagytok vele, de én már kitaláltam a magamét!

– Na, ebben biztos voltam – morogta az öreg dzsinn, miközben elhelyezkedett a megszokott sámliján. – A szent ígéret egy kicsit túlzás, de igazad van: segítettetek nekem, hogy az én ötezer éves átkom, Vágyvölgyi Győző végre-valahára eltűnjön az életemből. Szóval tényleg jár nektek egy kívánság. De jobb, ha még az elején tisztázzuk: nem teljesítek mindenféle agyament ötletet, értitek?

Ali bácsi a magasba emelte a mutatóujját, majd miután látta, hogy nincs ellenvetés, összecsapta a tenyerét.

– Na, akkor essünk túl rajta! Ha jól értem, te akarod kezdeni a sort, ugye, Levi?

Láng Leventének tényleg lángolt az arca az izgalomtól.

– Hát, ha nem Luca szeretné kezdeni, merthogy, ugye, a lányoké az elsőbbség… – sandított Lucára, aki mosolyogva nemet intett. – Oké, akkor azt kívánom, hogy örökké utazhassak az időben!

Az aprócska boltra egy pillanatra csend telepedett. Luca eszmélt a leggyorsabban:

– Aaaannyira tudtam, Levi! – csapott a térdére. – Olyan unalmas vagy!

– Miért, csak mert már elárultam tegnap? – kérte ki magának a fiú. – Attól még kívánhatom ezt!

Ám az ötlethez az öreg dzsinnek is volt hozzáfűznivalója:

– Valóban kívánhatod, csakhogy én nem teljesítem.

– De miért nem? Hisz csak egy kis időutazásról volna szó… – tárta szét a kezét Levi.

Ali bácsi azonban máris felpattant a helyéről.

– Ó, igen! Csak egy kis időutazásról, amit te, ugyebár, olyan mélyrehatóan ismersz, ha nem tévedek!

– Igen, az időutazós filmekből.

– Még hogy időutazós filmek, hah! – Az öreg a szakállát gyűrögetve járkálni kezdett. – Egy jó gondolatuk volt, hogy ugyanaz az anyag nem töltheti ki ugyanabban az időben ugyanazt a teret. De ezen kívül tudják is azok az elszállt írók meg rendezők, hogy a valóságban hogyan működik ez! És neked meg fogalmad sincs, kisfiam, hogyan kell helyesen használni a kívánságokat!

– De-de hát én tudom! Nagyon is jól tudom, hiszen már használtam a… – dadogta Levi, ám Ali bácsi szeme villámokat szórt.

– Igen, használtad a kívánságdobozokat a legszigorúbb tiltásom ellenére! És mi lett belőle? Te embervassá változtál, én meg majdnem gyökeret eresztettem egy cserépben. Ne is beszéljünk róla! Inkább örülj, hogy nem egy gonosz dzsinn vagyok, mert máris egy soha véget nem érő időhurokban találnád magadat.

Arnold és Luca figyelmét nem kerülte el, hogy Levi hirtelen milyen holtsápadttá vált. Bizonyára éppen felidézte magában, hogy is szólt a kívánsága: „…örökké utazhassak az időben!”.

– O-oké, akkor módosítanék – nyelt nagyot a fiú. – De tisztázzunk valamit: egyáltalán nem utazhatok az időben?

– De utazhatsz – nyugtatta meg a sámlira visszahelyezkedő dzsinn. – Viszont annak szigorú feltételei vannak!

– Na neeee! – tátotta el a száját Luca.

A farkasszemet néző Levi és Ali bácsi azonban mit sem törődtek a lánnyal.

– A jövőbe nem mehetsz! – szögezte le az öreg.

– De visszautazhatok akármeddig! – erőszakoskodott Levi.

– Ugyan, hová gondolsz! Tán csak nem a dinoszauruszok érdekelnek? – mérte végig hűvösen Ali bácsi. – Két óra bőven elég lesz.

– Miii? – sápítozott Levi. – Egy hét!

– Tizenkét óra!

– Egy nap!

– Egy nap, de egy perccel sem több – emelte magasba a mutatóujját Ali bácsi. Majd még mellékesen hozzáfűzte: – És csak egyetlenegyszer.

– Micsoda?!

Levi most már leugrott a pultról, ám egy rendkívül szigorú tekintetű Ali bácsival találta szemben magát.

– Csak nem gondolod, hogy hagylak életed végéig ugrabugrálni az időben? Ha van elég sütnivalód, egyetlen utazás is bőven elég ahhoz, hogy megcsináld a szerencsédet vagy éppen a szerencsétlenségedet. Úgyhogy elégedj meg ennyivel! Na, deal vagy nem deal, ahogy ti mondjátok?

Levi jó pár másodpercig dermedten bámult a dörzsölt régiségkereskedőre. Úgy érezte magát, mint akit épp most forgattak ki a vagyonából, de végül mi mást tehetett volna?

– Tudja mit, Ali bá? Deal – nyújtotta megadóan az öreg felé a kezét.

2.

Luca megszólalni sem tudott a döbbenettől. Leesett állal bámult Levire, ezzel szemben Arnold csendesen tudomásul vette, hogy az unokatestvére éppen most kapott hatalmat az időutazáshoz. Ez a hatalom azonban nem érdekelte őt, valami más izgatta a fantáziáját.

– Mikor fog kívánni, Ali bácsi? – fordult csillogó szemmel a dzsinnhez.

– Micsodát, fiacskám?

– Hát, hogy Levi utazhasson az időben.

– Ó, azt már el is intéztem.

Levi ámulva fordult a dzsinnhez:

– Ezek szerint bármikor megtehetem?

– Igen, csak ki kell mondanod, hány órára akarsz visszautazni az időben, de jól vigyázz, mert…

– Tudom, csak egy lehetőségem van – legyintett Levi.

Látszott a vigyorgó képén, hogy máris terveket sző, Arnoldot azonban megint valami egészen más érdekelte.

– Valamit egyáltalán nem értek, Ali bácsi – ingatta a fejét. – Tegnap még arról volt szó, hogy egy dzsinn nem tud dzsinné tenni egy másik embert. Hiszen ezért is kellett Vágyvölgyi Győző számára kívánságdobozokat gyártani. Ma meg hirtelen egy képességgel akár utazhatunk is az időben?

– Látom, te továbbra is a dolgok mögé nézel, Arnold – mosolygott rá Ali bácsi. – Igazad van, be kell vallanom, hogy becsaptam Vágyvölgyi Győzőt. Annak a sok sületlenségnek, amit az évezredek során ki szeretett volna csikarni belőlem, legalább a felét a fejébe varázsolhattam volna.

– Tehát dzsinné senkit sem tehet, de képességeket azért tud másoknak adni?

– Így van – bólintott Ali bácsi. – Vágyvölgyi Győző viszont nem érdemelte meg az ilyesfajta erőt.

– Értem már – dünnyögte Arnold. – Az viszont még mindig nem világos, hogyan kapta meg Levi az időutazás képességet. Hiszen magának egy szó sem hagyta el a száját.

– Minden kis részletet megfigyelsz, igaz? – nevetett az öreg. – Hát rendben van, ezt is elárulom. Biztos az zavart meg, hogy tegnap, a Shaddar elleni küzdelem hevében többször is hangosan mondtam ki a varázslataimat. De tudod, annak, aki ötezer éve kívánságokat teljesít, valójában annyi is elég, ha gondolatban kimondja, amit szeretne.

– Pont erre gondoltam…

Arnold elégedetten bólintott, de ettől még nem zárta le a témát. Nemsokára Levire sandított.

– Nem akarod most felhasználni?

– Az egylövésnyi időutazásomat? Ütődött vagy? – meredt rá Levi. – Maradjunk annyiban, hogy remélem, működni fog, ha eljön az ideje, és kész. Most inkább te add elő Ali bának az óhajodat!

– Igen, igen! – lelkesedett egyből Luca is.

A szemüveges fiú azonban, mintha csak az elevenére tapintottak volna, azonnal visszavonulót fújt.

– Ó, az én kívánságom az… az nem fontos! Illetve ráér – hebegte, és máris a szemüvegét kezdte törölgetni. – Szóval mondd csak előbb te, Luca!

– Biztos?

– Hát persze!

– Köszi – vont vállat a lány, majd komoly pillantását Ali bácsira szegezte. – Nekem elég furcsa kérésem lesz, de remélem, hogy teljesíthető…

– Mondd csak el nyugodtan, és mindjárt kiderül – biztosította a dzsinn.

– Jó, de ez olyan kérés, ami lehet, hogy nem fog tetszeni Ali bácsinak…

A boltocskában ismét feszültséggel kezdett megtelni a levegő. Ám ez csak addig tartott, amíg a hangulatrombolás királya, Levi közbe nem bömbölte:

– A Titanic nem fér ám be ide, csak szólok!

Miután Levi mindenkitől megkapta a szokásos lesújtó pillantást, az öreg dzsinn újra biztatóan fordult Lucához:

– Tehát mi volna a kívánságod, kislányom?

– Azt szeretném, hogy bármikor magamhoz hívhassam Satnyácskát!

3.

A Csodalámpás boltban egyszerre mintha megfagyott volna a levegő.

– Azt akarod, hogy magadhoz tudd hívni Satnyácskát, a démonlányt…? – ismételte Ali bácsi, de hamar elakadt. – Tisztázzuk, hogy jól értem-e: ugye nem telefonhívásról beszélsz?

– Persze hogy nem! – méltatlankodott Luca. – Hanem úgy, hogy ha kimondom a nevét, azonnal megjelenjen a közvetlen közelemben, mint mondjuk a… mint a…

– Mint a magyar népmesékben! – nyerített fel Levi.

– Jaj, fogd már be a szádat, te infantilis! – sóhajtotta Luca. Ám aztán megadta magát. – Hát… inkább a Harry Potterre gondoltam, vagy bármelyik fantasy- vagy animesorozatra, amelyben a hősök varázslattal magukhoz tudnak hívni egy segítőt. De ja, végül is a népmesékben is van ilyen. Ugye ezt nem kérhetem?

Luca bánatosan pislogott Ali bácsira. Az öreg mintha valami olyasmit motyogott volna az orra alatt, hogy „már megint ezek a filmsorozatok…”, de aztán Lucára nézett.

– Nem arról van szó, hogy nem kérheted, csak hát… Ti aztán döbbenetesek vagytok, ugye tudod?

– Mit tudok? – bámult Luca.

– Hát te meg Satnyácska. Ő is pontosan ugyanezzel a kívánsággal állt elő, miután tegnap elmentetek.

– Micsoda? Hogy magához hívhasson… engem? – kerekedett el Luca szeme.

– Pontosan – bólogatott Ali bácsi. – Egy kezemen meg tudom számolni, hogy az elmúlt évezredben hányszor teljesítettem dzsinnerővel a kívánságát. De mivel ő is benne volt a tegnapi Vágyvölgyi Győző-műveletben, most neki is járt egy kérés, és…

– És maga megengedte neki? – vágott közbe Levi. – Megengedte, hogy egy démon magához hívhasson egy ilyen védtelen… szóval Lucát?

Nem lehetett biztosan tudni, hogy ezúttal a felháborodástól, vagy valami egészen mástól vörösödött-e el az arca. Ali bácsi azonban máris csitítani kezdte a fiút.

– Nyugalom, egyelőre senkinek nem engedtem meg semmit, rendben? Egyszerűen arról van szó, hogy Satnyácska ezt kérte, és kissé különös, hogy ma pedig Luca áll elő ugyanezzel. – A dzsinn karba fonta a kezét, és fürkészőn pillantott a lányra. – Nagyon egymásra találtatok a tegnapi macskasétáltatás közben, igaz?

Luca arca kipirult az izgatottságtól, de leküzdhetetlen mosoly is bujkált a szája szegletében.

– Ha Satnyácska is ugyanazt kívánta, amit én, akkor tényleg barátok lettünk, ugye?

– Nagyon úgy fest – morogta Ali bácsi. – És pont ez a barátság az, ami zavar engem.

– Meg engem is! – állt a dzsinn mellé Levi.

Kezét ugyancsak karba fonta. Hirtelen úgy tűnt, mintha a lezser fiú és a megfontolt öreg ősi szövetségesek lennének. Luca nem tudta, hogy védekezzen a túlerővel szemben, ezért csak hallgatott.

– Arról van szó, kislányom, hogy egy démon és egy ember barátságából még sohasem sült ki semmi jó a történelemben – törte meg végül Ali bácsi a csendet. – Az ilyen kapcsolat szinte minden alkalommal katasztrófához vezetett. A ti esetetekben viszont…

– Igen? – sikkantott fel reményteljesen Luca.

– Szóval most a fogadott lányomról, Satnyácskáról van szó, az egyetlen démonról, aki képes igazi gonoszkodás nélkül élni. Ráadásul téged különösen megszeretett, Luca. Biztos vagyok benne, hogy soha nem tudna bántani, ezért aztán… Szóval legyen, engedélyezem a kívánságotokat!

– Micsoda?! – kiáltott fel Levi.

Ám a hangját elnyomta egy diadalordítás:

– Éljeeen!

– De kizárólag feltételekkel! – emelte a magasba az ujját Ali bácsi.

– Hát persze, persze!

Luca elmondhatatlan örömet érzett, de máris készen állt az alkudozásra.

– Levinek nem engedtem a korlátlan időutazást, és nektek sem engedem meg, hogy csak úgy ugráljatok a térben – szögezte le Ali bácsi. – Ezért naponta összesen egyszer hívhatjátok egymást.

Lucának egy pillanatra elfelhősödött a tekintete.

– Háromszor? – mosolygott aztán a dzsinnre.

– Egyszer.

– Kétszer, naaa!

– Jó, de csak vészhelyzetben.

– Egyszer vészhelyzetben, egyszer meg csak úgy, legyen szíveees! – nyafogott Luca.

– Legyen – sóhajtotta Ali bácsi. – De minden hívásról tudni akarok, különben vége az egyezségnek!

– Ez csak természetes! – bólogatott Luca. Aztán hirtelen megölelte a dzsinnt. – Nagyon köszönöm! Vagyis hogy köszönjük!

A mellettük ácsorgó Levi szóhoz sem jutott. Egyelőre maga sem értette, miért idegenkedik annyira a kialakult helyzettől. Olyan érzése támadt, hogy ha Luca és a démonlány közel kerülnek egymáshoz, ő elveszít valamit. Csak hát egyelőre nem tudta megfogalmazni, hogy mit. Ezért aztán csak visszatelepedett a pult tetejére, és onnan dobta be a hirtelen eszébe jutó kérdést:

– Amúgy, ha már itt tartunk, hol van Satnyácska?

– Na, vajon hol? Nyilván a lámpásban lustálkodik – legyintett nagyot Ali bácsi. – Veletek ellentétben ő már egyáltalán nem jön lázba egy magamfajta öreg dzsinntől.

– Nem akarod idehívni? – szegezte Lucának a kérdést Arnold.

Ez aztán egyszerre Levit is jobb kedve derítette.

– Ez az! – helyeselt. – Kíváncsi vagyok, hogy néz ránk, ha iderántod!

Luca először grimaszt vágott, de aztán izgatottan fordult Ali bácsihoz.

– Már működik a képességem?

– Megadtam rá az engedélyt, szóval működnie kell.

Luca most már nem sokat teketóriázott.

– Satnyácska, gyere hozzám! – kiáltotta, és szívdobogva várta a hatást.

A mosolya azonban szép lassan elolvadt, mert hiába hívta másodjára, harmadjára, sőt tizedjére is, a démonlánynak nyoma sem volt.

MÁSODIK FEJEZET

A Pokolba!

1.

Luca egyre erőtlenebbül mantrázta a kívánságát. A végére szinte gombóc nőtt a torkában, úgy vetette oda a dzsinnek:

– Irtó vicces volt, Ali bácsi, köszönöm szépen!

Az öreg azonban nem nevetett. Helyette felpattant a sámliról, és feszülten fürkészte a boltot, akárcsak Arnold. Egyedül Levi volt elemi jókedvében. Egy poros porcelánpárducot emelt le az egyik polcról, és felmutatta.

– Mondja csak, Ali bá! Biztos, hogy Satnyácskával kapcsolta össze Lucát, és nem mondjuk ezzel a cicával? Elvégre a kívánságvarázslatok közt is akadnak selejtek, nem igaz?

– Az én kívánságaim között nem! – kérte ki magának a dzsinn. – Hát nem érted, milyen komoly a helyzet?

– Milyen?

– Ide figyelj! – fordult felé most Arnold is. – Ha Luca nem tudja Satnyácskát dzsinnvarázslattal idehívni, az csakis azt jelentheti, hogy egy másik dimenzióban van, érted már?

– Egy másik dimenzióban…? – nyögött fel Luca.

– Hát persze! – magyarázta Arnold. – Nem emlékeztek, mi történt tegnap? Egyedül akkor nem működtek a kívánságvarázslatok, amikor a Tükörvilágba akartunk átvarázsolni, vagy onnan ide. Igazam van, Ali bácsi?

Az öreg szúrós pillantást vetett a fiúra.

– Túl gyorsan tanulsz… – sziszegte a fogai között, de aztán bólogatni kezdett. – Pontosan ettől félek én is.

Levi azonban továbbra sem értette a helyzetet.

– Jól van, tegyük fel, hogy a kocka uncsitesóm megint ráhibázott, és Satnyácska tényleg átruccant egy másik dimenzióba. De miért olyan nagy baj ez? Mégiscsak egy démon, nem igaz? Akkor lép át egy másik világba, amikor akar.

Ali bácsi azonban a fejét rázta.

– Egyáltalán nem akkor lép át, amikor akar. A démonokról jóval kevesebbet meséltem nektek, mint a dzsinnekről, de most nincs időnk rá, hogy kioktassalak benneteket. Elég legyen annyi, hogy Satnyácska önállóan nem tud dimenziót váltani, világos? És ehhez szükséges eszközt sem tartok a boltban, ne is kérdezzétek.

– Ennyi kacat között egyetlenegyet sem? – tűnődött Levi.

Ali bácsi csak úgy fortyogott a dühtől, Luca azonban szerencsére elterelte a figyelmét.

– Nem lehet, hogy Satnyácska kívánságdobozzal lépett át egy másik dimenzióba? Ha jól emlékszem, maradt még egy az alsó polcon…

A pult mögé lépett, és kisvártatva egy kéken pulzáló dobozt emelt a magasba. Mivel a vibrálás azt jelezte, hogy az egyszer használható kívánságdoboz még teli van mágiával, mindenki csalódottan horkant fel.

– Akkor nem ez a megoldás – állapította meg Arnold. – Nekem viszont van egy másik ötletem!

A fiú, aki eddig a Napóleon korabeli szekrényt támasztotta, egyszerre megváltozott: kipirult arcán látszott, mennyire elemében érzi magát most, hogy a hétköznapi élet rendje ismét felborult. Már ha hétköznapinak lehet nevezni bármilyen helyzetet, amiben már eleve egy dzsinn meg egy démon szerepel…

– Ali bácsi csodalámpása egy másik dimenziónak számít? – kérdezte a fiú az öregtől.

A dzsinn egy pillanatra elgondolkodott.

– Hát… a lámpás belseje tulajdonképpen tényleg másik dimenzió, de mivel én alkottam, nem gondoltam még rá így… Sosem okozott efféle gondot, mégis jobb, ha ellenőrzöm. Máris jövök, ti addig itt várjatok! – mondta, azzal egyszerűen felszívódott.

Luca megkönnyebbülten sóhajtott fel, és még Levi is sokkal szélesebben vigyorgott a pult tetejéről.

– Na, hála istennek! – dünnyögte. – Amúgy hallottátok, mit mondott? Hogy saját maga alkotta a házát. Azért megnéztem volna, ahogy ötezer évvel ezelőtt a csodalámpást tatarozza, nem, tesó? Hahó, hát te meg hová mész?

Arnold ugyanis éppen ekkor lépett volna le, jobban mondva be a Napóleon korabeli szekrénybe, amely mögött Ali bácsi varázslatos raktárhelyisége rejtőzött. Az ajtóból azonban még visszaszólt:

– Hát a raktárba! Az is egy másik dimenzió, nem igaz?

– Másik lenne? – ráncolta össze a homlokát Luca.

– Hát persze, erre már én is rájöttem tegnap! – húzta ki magát Levi. Úgy érezte, végre eljött a pillanat, hogy egy kicsit ő is megvillantsa a logikai képességeit a lány előtt. – Akárhogy nézitek, rendes körülmények között ez a böszme hangár sehogy sem férne el ebben a panelházban. Azt viszont akkor sem értem, minek mész oda. Az öreg az előbb mondta, hogy itt várjuk meg.

– Igen, de azt is mondta, hogy a lámpással még sohasem volt ilyen probléma – felelte Arnold. – Márpedig ha Satnyácska nem ott van, akkor…

– Csakis a raktárban lehet! – fejezte be a mondatot Luca, azzal ő is a szekrénynél termett.

Egy pillanattal később Levi egyedül találta magát a helyiségben. A fejét csóválva emelte a plafon felé a kezét.

– Ó, zakkantak istene, mondd, miért kellett betenned a boltba a lábad, és mindenkit megfertőznöd a közelemben? Még jó, hogy itt vagyok nekik én – sóhajtotta, aztán leugrott a pultról, és utánuk eredt.

2.

Leviék Ali bácsi több ezer év alatt felhalmozott régiségei között rohantak. Végigszáguldottak az „Amit itt látsz, dobd már ki végre!”, a „Kétszáz éve ki akarom dobni” és a „Száz éve ki akarom dobni” nevet viselő sikátorokon. Végül arra a térre értek, ahol Ali bácsi az előző nap beavatta őket a titkaiba. Remélték, hogy ezúttal Satnyácska eltűnésének titkára is rábukkannak, ám hiába ordítoztak, sehol sem találták a démonlányt. Helyette valaki más bukkant elő.

– Feleslegesen kiabáltok, nincs itt – jelentette Ali bácsi a második világháborús kürt oszlopa mellől. – És sajnos a lámpásban sem találtam.

Leviék lesújtva bámultak a dzsinnre, aki gondterhelten fel-le mászkált előttük.

– Egyszerűen nem értem, hogy juthatott át egy másik dimenzióba! – morogta. – Ha még meglenne az az üvegajtó, amit attól a smucig kereskedőtől szereztem a tizenötödik században, Velencében… Akkor érteném, de muszáj volt összetörnöm, amikor átdugta rajta a fejét egy…

A dzsinn a feszülten figyelő kamaszokra sandított.

– Egy micsoda? – kérdezte Arnold.

– Az nem tartozik rátok – felelte szárazon Ali bácsi. – Már így sem értem, hogy tudtok nyugodtan aludni annyi kaland után, ami tegnap történt veletek. Na, de mindegy is. Elég legyen annyi, hogy fogalmam sincs, hogy Satnyácska hogyan… Na, várjunk csak!

Az öreg egyszerre megmerevedett. A többiek követték a tekintetét, majd Luca felkiáltott:

– A tükörkapu!

Ali bácsi megrázta a fejét.

– Lehetetlen! Emlékezzetek: csak egyetlen utazásra volt jó, tehát most már csupán egy hétköznapi tükör. Viszont az a másik, ott mellette…

Úgy tartják, egy dzsinnek még a legyintése is mágikus erejű. Ali bácsinak azonban ezúttal varázsolnia sem kellett ahhoz, hogy a srácok sóbálvánnyá változzanak. Mind mereven bámulták a tükör mellett az oldalán heverő, dézsa méretű tárgyat.

– Amália üstje! – suttogta Arnold.

Máris a kondér felé indult volna, Ali bácsi hangjára azonban megtorpant.

– Hozzá ne érj! Majd én.

A dzsinn határozott léptekkel az üsthöz sétált. Luca, Levi és Arnold meg nem azért álltak most egy majdnem ötezer éves dzsinn raktárhelyiségében, mert ijedősek voltak. Szorosan Ali bácsi nyomában lépkedtek, és közelről nézték végig, ahogy az öreg hümmögve olvasgatja az üst peremét díszítő rúnákat. Majd komor arccal felegyenesedett, és azt mormolta az orra alatt: „Te jóságos isten!”

Mind feszülten várták a folytatást, csak Levi nem érezte át a helyzet komolyságát.

– Na, mi a pálya, tényleg dimenzióváltásra való? – dugta közelebb a képét.

Ali bácsi azonban máris hátrébb toloncolta.

– Ne lépjetek közelebb! – utasította őket. – Igen, dimenzióváltásra való, és nagyon veszélyes.

A kamaszokat azonban nem tudta megijeszteni.

– Ugyan, tegnap mind jártunk már a Tükörvilágban – fejtegette Levi. – Hová nyithat kaput ez az üst, ami még annál is veszélyesebb?

Arnold és Luca nem mindig díjazták a fiú humorát, ám most mindketten elmosolyodtak. A vidámságuk azonban csak addig tartott, amíg Ali bácsi fel nem világosította őket:

– A Pokolba!

3.

– A Pokolba?! Na, ne már! – tátotta el a száját Levi. – Ugye, ez csak egy káromkodás, Ali bá? Tudja, mint az „A pokolba”! Meg hogy „A pokolba ne”? Satöbbi.

A dzsinn azonban válasz helyett továbbra is csak mereven bámulta őket. Ekkor Levi felhagyott a hangulatjavítással, és az öregnek szegezte a kérdést:

– Hogyhogy a Pokolba, Ali bá? Úgy érti, a sátánnal meg minden?

– Bizony úgy – tájékoztatta őket a dzsinn. Aztán a felborult üstre mutatott: – Jobb, ha kerek perec elmondom, mert tudom, hogy úgysem fogtok békén hagyni: az az Amália, aki tegnap a tükröt meg ezt az üstöt hozta, egy démon volt.

Az öreg akár egy kígyóbűvölő meresztette rájuk a szemét, Arnold azonban nem tűnt különösen ijedtnek.

– Mondjuk ezen nem lepődtem meg – jelentette ki, miközben épp lehajolt valamiért.

Luca és Levi azonban már sokkal feldúltabbnak látszottak, habár a fiú minden erejével igyekezett leplezni az érzéseit.

– Ja, az sokkal furább lett volna, ha kiderül, hogy angyal – csatlakozott az unokatestvéréhez. – Csak mert tegnap úgy mutatkozott be, hogy Angyal Amália.

– Hát nem angyal, és jobb, ha azt is tudjátok, hogy a démonok között sem akárki – szögezte le Ali bácsi. – Ha jól emlékszem, tegnap azt mondtátok, hogy elég kövér volt, igaz, fiúk?

– Igen, legalább százhúsz kiló – bólogatott Arnold.

– Értem… – sóhajtotta Ali bácsi. Majd így folytatta: – Már tudjátok, hogy a démonoknak a gonoszkodás a táplálékuk. Attól híznak, ami azt jelenti, hogy ez a nő…

– Über genya – szólt közbe Luca.

– Így van – bólintott az öreg. – Levi viszont tegnap a bibircsókjáról is beszámolt nekem, ami pont a homlokán volt. Ezt te is meg tudod erősíteni, Arnold?

– Igen – válaszolta a fiú. Még mindig a földön kutakodott, de most felpillantott. – Ugye maga ismeri őt, Ali bácsi?

– Sajnos igen – morogta a dzsinn. – Amikor úgy ezernégyszáz évvel ezelőtt először és eddig szerencsére utoljára a Pokolban jártam, az ő karmai közül mentettem ki Satnyácskát. Ő a fogadott lányom nővére, de hiába testvérek, rabszolgának használta szegényt. – Ali bácsi egy pillanatra behunyta a szemét, de hamarosan folytatta. – A valódi vezetékneve pedig, mondanom sem kell, egyáltalán nem Angyal, hanem Aljas.

– Aljas Amália, hm… – csóválta a fejét Arnold. – Tényleg találó.

– Igen – bólintott Ali bácsi. – A Pokol harmadik körében él, a torkosok és falánkok között.

– Torkosok és falánkok… Hát az biztos, hogy jó dagadt volt, szóval ez elég jellemző rá – tűnődött Levi. – Na de miért olyan fontos nekünk most ez a nő?

A dzsinntől várt magyarázatot, helyette azonban Luca szólalt meg:

– Abból, amit Ali bácsi elmondott, azt hiszem, teljesen egyértelmű, miért olyan fontos Amália: ő hozta az üstöt, szóval ő rabolta el Satnyácskát – hajtotta le a fejét.

– Oké, de a tükröt is ő hozta, és mégsem vele, hanem Shaddarral találkoztunk a Tükörvilágban – vitatkozott Levi. – Ebből én csak azt a következtetést vonom le, hogy Amália és Shaddar összejátszanak. És lehet, hogy Satnyácskát tényleg elrabolták, de fogalmunk sincs, melyikük lehetett.

Luca és Levi kérdőn néztek Ali bácsira, az öreg azonban mélyen a gondolataiba merült. Komorságukból Arnold zökkentette ki őket: a fiú, aki időközben egész az üstig merészkedett, most ért vissza hozzájuk.

– A Tükörvilágban Shaddarral találkoztunk, ebből az üstből viszont egészen biztosan Amália mászott ki nemrégen – jelentette ki. – Ezt nézzétek!

Kinyújtott tenyerén egy hosszú, vörös körömdarab virított.

– Amália karma! – kiáltott fel Levi. – Honnan a fenéből szerezted?

– Az üst mellől – bökött a háta mögé Arnold. – A nyomokból úgy láttam, szegény Satnyácska nem adta könnyen magát…

Több sem kellett Lucának, máris az üstnél termett. Mind most fogták csak fel, mi is történhetett pontosan a démonlánnyal, de egyiküket sem rázta meg annyira az eset, mint az új barátnőjét elvesztő Lucát. Arnold és Levi nem láthatták a nekik háttal guggoló lány arcát, de az elfojtott sírását hallották. Ali bácsi melléje térdelt, és óvatosan átölelte. A fiúk eddig is komor pillantásokat váltottak egymással, de csak akkor meresztették ki igazán a szemüket, amikor az öreg dzsinn bejelentette:

– Ne félj, kislányom! Egyszer már kimentettem Satnyácskát a Pokolból, és most újra haza fogom hozni.

HARMADIK FEJEZET

A Misz-Mech varázspálca

1.

A kamaszoknak kétségük sem volt afelől, hogy Ali bácsi komolyan gondolja, amit mondott: tényleg elszánta magát, hogy a Pokolba utazzon Satnyácska után. Miután Luca kissé megnyugodott, az öreg tettre készen lépett az üst mellé, hogy kinyissa a Pokolba vezető átjárót. Ám ekkor egy kipirult arcú fiú toppant elé.

– Én is magával megyek! – jelentette ki Arnold.

– Ne is álmodj róla! – szögezte le egyből villámló tekintettel a dzsinn.

– De miért? A Tükörvilágban is segítettem, sőt, tulajdonképpen én voltam az, aki… – kezdte volna a fiú, de Ali bácsi máris közbevágott:

– Ne is hasonlítsd egymáshoz a kettőt! A Tükörvilág egészen más tészta, mint a Pokol!

Az öregember és a fiú egészen addig néztek farkasszemet egymással, amíg Levi közbe nem kotyogott:

– Ne haragudj, Arnold, de most az egyszer Ali bával értek egyet. Ha már a tésztáknál tartunk, tuti, hogy a Tükörvilág csak egy sima bolognai spagetti volt az extra csípős Pokolhoz képest. Hidd el, csúnyán megülné a gyomrodat…

Levi kivételesen józanul figyelmeztette az unokatestvérét, ami nem volt jellemző rá. Luca azonban már érzelmesebb hangot ütött meg:

– Még jó, hogy nem utazol a Pokolba! Egyáltalán, hogy jutott eszedbe ez az őrültség?! – Majd a dzsinnhez fordult. – Ugye nem viszi magával, Ali bácsi? Ígérje meg!

– Hát persze hogy nem viszem, nem ment el az eszem!

Ali bácsi olyan méltóságteljesen húzta ki magát, mint valami komornyik, aki egy érkező vendéget szeretne bejelenteni. Ám érkezés helyett inkább a távozását akarta közölni.

– Máris indulok, de egyedül megyek – vetett egy szigorú pillantást Arnoldra.

Néhány másodpercnyi némaság ereszkedett rájuk. Hiába volt annyi kacat felhalmozva, a hatalmas raktárhelyiségben most még a legterebélyesebb holmik sem mertek se roppanni, se kattanni. Végül Arnold törte meg a csendet:

– Hát akkor ennyi? – kérdezte rekedten. – Maga lemegy a Pokolba, mi meg ölbe tett kézzel várunk? Tényleg egy szalmaszálat sem tehetünk keresztbe?

– Hát ha egy szalmaszálat nem is… – mosolyodott el váratlanul az öreg –, …de azért valamit mégis tehettek!

Egy botot kapott elő a semmiből. A fiatalok már megszokták, hogy Ali bácsi akkor és azt akaszt le a levegőből, amit csak akar, ez a tárgy azonban még a dzsinnhez képest is meglehetősen furának tűnt. Első ránézésre egyszerű sétapálcának mondták volna, ha nincs rajta egy apró billentyűzet. Abból, amilyen finoman, már-már gyengéden tartotta Ali bácsi a kezében, mindjárt látszott, milyen kedves emlékek fűzik hozzá.

– Hadd mutassam be nektek az én különleges, Misz-Mech nevű varázspálcámat! – jelentette be ünnepélyesen.

Arnoldék persze egyáltalán nem voltak tisztában azzal, mitől különleges ez a bot, de a titokzatos Misz-Mech név és pláne a varázspálca elnevezés tiszteletet parancsolóan hangzott. Azért Levi még így is képes volt hajmeresztőt kérdezni:

– Ezt nekünk adja?

– Dehogyis adom nektek, kisfiam! – osztott ki egyből egy képzeletbeli taslit Ali bácsi. – Ezzel fogok a Pokolba utazni. Azért mutatom meg nektek, mert ennek a segítségével fogunk egymással kommunikálni.

A többiek persze a felét sem értették annak, amit mondott.

– Hogyhogy ennek a segítségével? – értetlenkedett Levi. – Mi ez, talán egy telefon? És mit jelent a Miss-Mechben a „Miss”? Csak nem azt, hogy kisasszony? Talán nőnemű?

– Dehogyis azt jelenti, te…! – emelte a kezét a halántékához Ali bácsi. – Nem Miss, hanem Misz-Mech, és azt jelenti, hogy misztikus-mechanikus, világos?! Habár abban igazad van, hogy tényleg nőről van szó. Több ezer éve ugyanis, amikor megalkottam, egy dzsinn nő lelkét zártam bele.

A kamaszok most egyszerre még nagyobb érdeklődéssel néztek a pálcára. Arnold egyenesen áhítattal bámulta, Luca viszont megborzongott.

– Ali bácsi belezárt valakit egy… botba? De hisz ez kínzás!

A dzsinn azonban láthatóan cseppnyi bűntudatot sem érzett.

– Igen, tényleg az volna, csakhogy Narra önszántából jelentkezett a feladatra. Így hívják, aki benne van – magyarázta. – Narra az ókorban élt, és ez volt az egyetlen módja, hogy elmeneküljön az üldözői elől. Ebbe a pálcába rejtettem el. Kijönni ugyan nem tud belőle, de már nem is akar: megszerette a helyét, nem beszélve arról, hogy nem vágyik embertestbe. Azt mondta, az emberlét túl sok fájdalmat okoz, különösen az öregedést utálta. Emellett jól megvagyunk mi ketten, és hát hová is menne annyi hosszú évszázad után?

Ali bácsi úgy mosolygott a pálcára, akárcsak az édesgyerekére. Ekkor azonban Arnold közbevetette:

– Ezek szerint beszélni is tud?

Amire az öreg dzsinn máris elkomorodott.

– Igen, tudott, de már nem tud – morogta.

– Hogyhogy?

– Úgy, hogy sajnos megbuheráltam. Ez a pálca ugyanis nagyon sokáig csupán misztikus volt. Misztikus-mechanikus akkor lett, amikor néhány évtizede beleszerettem a fizikába. Én botor, azt hittem, ötvözhetem a mágiát a technikával, de nem sikerült: a botnak ugyan új tulajdonságai lettek, Narra viszont azóta, hiába kérlelem, nem beszél. Remélem, nem esett baja…

Az öreg szomorúan hajtotta le a fejét. Hirtelen Arnold sem volt olyan lelkes, de legalább Luca már nem viszolygással tekintett a pálcára.

– Ne keseregjen, Ali bácsi – vigasztalta. – Még az is lehet, hogy véletlenül sikerült őt kiszabadítania, és egyszer viszontlátják egymást.

– Igen, még minden jóra fordulhat – csatlakozott Arnold. – De addig is inkább meséljen a Misz-Mech pálcáról! Ezek szerint ez egy olyan varázstárgy, amelynek mechanikus képességei is vannak?

– Pontosan! – ragyogott fel az öreg képe.

– Na de hogy kell ezt elképzelni? – kotyogott közbe Levi. – Rugós kések szállnak ki belőle, vagy teleszkópos? Au!

– Csak ne nyúlka-piszkálj, kisfiam! – csapott a közelebb hajoló Levi kezére a dzsinn. – Ugye nem képzelitek, hogy felfedem az összes képességét? Már így is túl sokat tudtok a titkaimról. Erről a pálcáról elég legyen annyi, hogy igen jól fog jönni nekem a Pokolban, világos? Ami viszont tényleg rátok tartozik, az ez, ni! – bökött a boton található számokra. – Mert ez itt, kérlek szépen, ha hiszitek, ha nem, egy telefonbillentyűzet.

2.

– Tehát a Misz-Mech pálcával a Pokolban is lehet hívást fogadni? – hitetlenkedett Luca.

– Ahogy mondod – mosolygott Ali bácsi, és olyan természetesen folytatta, mintha csak egy hétköznapi, számzáras biciklilakatról volna szó. – Tehát ha valami gondotok akad, a bolti vonalas telefonnal fel tudtok engem hívni.

– Azzal az egybitessel? – hüledezett Levi.

Ali bácsinak pár másodpercre tikkelni kezdett a szeme.

– Ké… khm…! Képzeld, azzal! És tudod, mi egybites, kisfiam?

– Tudom, az agyam – vigyorgott a fiú. – De ne haragudjon, Ali bá, ezt most akkor sem tudom elhinni.

A dzsinn kezdett hozzászokni Levi kétkedéséhez, ám ezúttal Luca is a fejét csóválta:

– Levinek most az egyszer igaza van, Ali bácsi! Egy ötvenéves készülékről a Pokolba telefonálni enyhén szólva sem mindennapi teljesítmény. Maga tulajdonképpen megoldotta a dimenziók közötti kommunikációt. Ugye tudja, hogy ezért Nobel-díj jár?

Ki ne örülne a világ legrangosabb díjának? Ali bácsinál azonban szemlátomást épp fordított volt a helyzet.

– Hát persze hogy tudom, hogy a rosseb enné meg! – fakadt ki váratlanul. – Hiszen az az egyik legnagyobb álmom! De hiába dolgoztam évtizedeken át, a fizika segítségével képtelen voltam megoldani a problémát. Pedig még a kvantumfizikába is belevetettem magamat!

– Akkor mégis hogy működik? – bámulta a pálca billentyűzetét Arnold.

– Na, vajon hogy? Hát úgy, hogy megbűvöltem!

Levi és Luca egy pillanatra önkéntelenül is összemosolyogtak. Arnold azonban tovább kérdezősködött:

– De akkor mi benne a mechanikus?

– A gombok – bökött a szerkezetre Ali bácsi.

– Szóval… – kezdte volna Luca, de Ali bácsi hamar rövidre zárta a témát.

Lenyomott néhány billentyűt, amelyek kedves, dallamos hangot adtak ki.

– Ha ezeket nyomkorászod, zenélnek, és a megfelelő kombináció életre hívja a belezárt varázslatot, érthető? Na, lapozzunk!

Luca és Levi ismét lopott pillantást váltottak egymással. Majd kicsattantak a jókedvtől, de még Arnold is derűsen törölgette a szemüvegét.

– Azért ne keseregjen – vigasztalta az öreget Luca. – Hisz mégiscsak van egy varázspálcája, amivel a Pokolba lehet telefonálni. Az se semmi!

– Igen, ráadásul sikerült varázslattal ötvöznie a technikát – csatlakozott Arnold. – Ez több mint biztató!

A dicséretre Ali bácsi máris felderült.

– Ezzel a gombbal lehet bekapcsolni – kezdett máris lelkes magyarázatba. Megnyomott a bot végén egy kapcsolót, mire a pálca halk zúgásba kezdett. – Hogyha el akartok érni, tárcsázzátok a 666-ot! Most mit pislogtok így? Magatoktól is kitalálhattátok volna, hogy ez a Pokol hívószáma. És mindig legalább az egyikőtök tartózkodjon a boltban, hogy én is bármikor elérjelek benneteket, értitek? Ki tudja, mit hoz a jövő, talán ti is a segítségemre lehettek valamiben.

Ezután Ali bácsi váratlanul az üsthöz lépett, és rásuhintott a pálcával. A srácokban egy pillanatra megállt az ütő, hisz jól tudták, hogy épp most nyitja meg a Pokolba vezető átjárót. Egyelőre azonban szerencsére nem tűnt veszélyesnek a dolog. A felborult kondér, melynek szája épp feléjük fordult, folyadékkal telt meg. Ám furcsa módon nem folyt ki belőle, hanem rövid hullámzás után szilárd, átlátszó felületté változott. Most leginkább ablaküvegre hasonlított.

– De hisz ez a sulink! – mutatott rá hirtelen Levi. – Miért nem mondta, Ali bá, hogy a Pokol úgy néz ki, mint az iskola aulája?!

Luca azonban más véleményen volt.

– Ugyan már, milyen suliról beszélsz? Ez az Adriai-tenger! Pont az az öböl, amelyikbe egyszer majdnem belefulladtam…

Ám Luca sem borzonghatott sokáig.

– Se a suli, se az Adriai-tenger – morogta Ali bácsi. Aztán sejtelmesen hozzátette: – Vagy ki tudja, talán mind a kettő…

– De hát az hogy lehet? – tárta szét a kezét Levi.

– Úgy, hogy a Pokol mindenkinek azt mutatja belépés előtt, amitől a legjobban retteg. Odabent aztán megmutatja a valódi alakját – világosította fel a dzsinn. Aztán Arnoldhoz fordult. – Na, mit mondasz, fiam? Még mindig volna kedved velem jönni?

Mind Arnold arcát fürkészték, az azonban kifürkészhetetlen maradt. Végül Ali bácsi a vállára tette a kezét.

– Bármit látsz is, hidd el, mindenkinek jobb lesz, hogy itt maradsz.

Aztán ismét a magasba emelte a pálcáját. Arnoldék jól tudták, mi következik, és mindannyiuknak ugyanaz járt a fejében: a kedves és jóságos Ali bácsi a Pokol mélyére utazik, és könnyen lehet, hogy sohasem tér vissza onnan. Elképzelhető, hogy minden csoda és varázslat, amit az utóbbi napokban megismertek, épp most tűnik el vele együtt az életükből egy szempillantás alatt. Ahogy átérezték az esemény jelentőségét, egyszerre mélységes bánat szállta meg őket. Ám nem volt választásuk: tehetetlenül szemlélték, ahogy a suhintás hatására az üstöt kitöltő üveg ismét folyékonnyá válik, kicsap a kondérból, és tetőtől talpig beburkolja Ali bácsit.

Valamire azonban ők sem számítottak: a kondérból kiáramló folyékony massza az öreg dzsinn után hirtelen Arnoldot is célba vette, és egy másodperc múlva mindkettőjüknek nyoma veszett.

NEGYEDIK FEJEZET

A lakópark mágusa

1.

– Arnold!

Ahogy a massza visszahúzódott, Luca máris a kondérnál termett. Addigra azonban késő volt: az üst immáron ugyanolyan hétköznapi, kormos ócskavasként hevert a raktár padlóján, mint amikor először találkoztak vele. Csak a belseje feketéllett kifürkészhetetlenül, azonban Luca is, Levi is jól tudta, hogy belemászni egyiküknek sem lenne tanácsos. De minek is tették volna? Anélkül is egyértelmű volt, hogy üres, és Arnold az emberi képzelet legborzalmasabb vidékére teleportált. Ezzel a tudattal ácsorogtak egy darabig, majd Luca újra feljajdult:

– Miért történt ez!?

Levi természetesen nem tudta a választ, csak kiegészíthette a kérdést:

– Miért történt ez megint? – emelte fel a mutatóujját.

A mozdulattal mintha hadat akart volna üzenni az észszerűtlenségnek, de ezt a csatát, legalábbis egyelőre, nem nyerhette meg: akárhogy törték a fejüket, Arnold eltűnése tökéletesen felfoghatatlan maradt.