Írta: Gretchen Berg

A mű eredeti címe: The Operator

Fordította: Őri Péter

Szerkesztő: Szádeczky Katinka

Nyelvi korrektor: Horváth Anikó

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Gretchen Berg

© Őri Péter

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a szerző engedélyével készült.

Borítóterv: Dinya Gábor

ISSN 2786-1236

ISBN 978 963 499 133 5 (epub), kiadói kód: MX-1491e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H

Tel.: (62) 548-444, fax: (62) 548-443, e-mail: info@maxim.co.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Nyomda: Generál Nyomda Kft., felelős vezető: Hunya Ágnes

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

A nagymamámnak,
Elaine Gladys McAnaney Stoddarnak

1. fejezet

1952. december 15.

Vivian Dalton régi, elnyűtt bokacsizmája alatt ropogott a Freedlander’s előtti letaposott hó. Az áruház csillogó fénye elárasztotta a járdát, és elkeveredett az utcalámpák meleg fényével. Vivian a kesztyűs kezével udvariasan intett Betty Millernek, aki a központi kirakat homokfújt ablakán keresztül kapta el a pillantását. A Freedlander’s azokkal a lámpákkal meg harangokkal, meg azzal, amit kiraktak az ablakba, hogy úgy tűnjön, mintha odabent havazna, igencsak kicsinosította magát az ünnepekre.

Vivian nem először találkozott homokfújt ablaküveggel, de hogy miért nevezték így, azt nem tudta volna megmondani. Talán azért, mert valódi homokot fújtak az ablaküvegre. Ő csak annyit tudott, hogy most szívesebben lett volna odabent a csillogó áruházban, a kellemes melegben, a homokfújt ablak túloldalán, ahelyett hogy munkába igyekezett volna idekint, ebben a bokacsizmában, amely akár frissen tartó fóliából is készülhetett volna, annyira fázott benne a lába.

Betty Millernek bezzeg nem kellett munkába igyekeznie. Nem, ő odabent volt az áruházban, a kellemes melegben, a két gyerekével, a kis Bittyvel és az ifjabb Charlesszal. Álltak a hosszú sorban, hogy találkozzanak a Mikulással, és ez cseppet sem lepte meg Viviant. El kellett ismernie, hogy ebben az évben egész jó Mikulást választott az áruház. Kövérkés volt, jókedvű, és legalább józan, úgyhogy Millerék is eljöttek, és a sor is sokkal hosszabb volt, mint tavaly. Jimmy Hixson azt mesélte, hogy tavaly a Mikulás leheletének olyan szaga volt, mint a Sunoco benzinkútnak. És mivel Jimmy bátyja, Albert a benzinkúton dolgozott, ő már csak tudta.

Betty Miller, amikor meghallotta, hogy mit mondott Jimmy Hixson, első anyaként bojkottálta a Mikuláshoz való sorban állást, a többi anya pedig hamar követte a példáját, ahogy az lenni szokott. Betty nem vette a fáradságot, hogy felhívja telefonon a Freedlander’st, és a túlartikulált mássalhangzóival udvariasan elmagyarázza nekik: „Az önök Mikulása látszólag szörnyen… hm… illuminált.” Az túlságosan sok idejét vitte volna el. Vivian nem tudta pontosan, hogy Betty mivel töltötte az idejét, azt viszont tudta, hogy Betty úgy gondolta, az ő ideje mindenki másénál értékesebb. Betty tudta, hogy a bojkott sikeres lesz, ahogy a többi anya is, és a Freedlander’snél hamar belátták, hogy új Mikulást kell keresniük. Vivian Dalton pedig azt tudta, hogy bármit mondott is a kis Bitty és az ifjabb Charles a csillogó piros északi-sarki trónján ülő Józan Mikulásnak, Milleréknél ebben az évben csodálatos lesz a karácsony. Milleréknél ugyanis minden évben csodálatos volt a karácsony.

Egy kisvárosban már csak így mentek a dolgok. Mindenki tudott mindenkiről mindent. Vivian kétségkívül tudott mindenkiről mindent, de ami fontosabb volt, hogy ő ismerte is az embereket. Az biztos, hogy Vivian Dalton ismerte az embereket, és ezzel bárkinek eldicsekedett volna. Azt mondta, hogy ezt inkább az ösztönös megérzésnek köszönheti, és nem annak, hogy lehallgatja mások telefonbeszélgetéseit, de erre a lánya, Charlotte csak annyit mondott volna: „Nem, anya, ezt a lehallgatásnak köszönheted.”

Amikor Charlotte a barátaival viccelődött, és szórakozásképpen megjátszotta magát, azt mondta, hogy az anyja miriádnyi telefonbeszélgetéshez asszisztált már Wooster derék polgárai között. Na, szóval, a miriád és az asszisztál két olyan szó volt, amit Vivian csak akkor használt volna, ha ismeri a jelentésüket. Vivian nem volt buta, de a Bowman Street-i általános iskola nyolc osztályát járta csak ki. A kedvenc divat- és filmmagazinjaiban, a feltűnő fényképek mellett sohasem olvasta a miriád és az asszisztál szavakat. Charlotte sóhajtozva a szemét forgatta, miközben a barátainak azt magyarázta: „Anyám nem bízik az olyanokban, akik könyvet olvasnak.”

Kár, hogy Vivian nem ismert olyan szavakat, mint a miriád és az asszisztál, mert imádta volna őket. Ezek divatosnak és drágának hangzottak. Olyan szavaknak, mint amilyeneket a Wooster északi negyedében lakó felkapaszkodottak használtak, még a Buehlerben is, amikor ott vásároltak – bármit vásároltak is ott. Például hátszínt, homárollót, kaviárt vékaszám és a többit. Vivian valóban hallgatózott, az élelmiszerboltban pedig ő is belenézett mások bevásárlókocsijába. Igen, az olyanok, mint Millerék, valószínűleg a Buehlerben is használtak olyan szavakat, mint a miriád és az asszisztál. Valószínűleg mind a négy gazdag gyerekük mindenütt miriádozott és asszisztált. A kis Bitty és az ifjabb Charles valószínűleg akkor is használta ezeket a szavakat, amikor a Freedlander’sben a Józan Mikulással beszélgetett.

Vivian azonban nem azokra a szavakra gondolt, amelyeket nem ismert, miközben munkába igyekezett a ropogós havon, és a leheletével kis párafelhőket fújt ki. Hanem arra gondolt, milyen boldog volt, hogy Betty Miller látta rajta az új kalapját. Aznap délután már csak egy volt belőle a Beulah Bechtel ruhakereskedésben, és Vivian bűntudattól remegő kézzel tette le a kassza mellé a pultra, mert azt a pénzt, amit a kalapra szánt, inkább a bankpénztárosnak kellett volna odaadnia, hogy tegye be a takarékbetét-számlájára. Látta, hogy Betty korábban a bundák környékén bámészkodott, és éhesen szemezett a kalappal. Úgy bámulta, mintha a hegyes kis fehér fogaival meg tudta volna enni ebédre. Betty Miller fogai igazából nem is voltak hegyesek, ezt csak Vivian képzelte. Hegyes fogakat képzelt abba a gonosz szájba, amely ugyanolyan könnyedén tépte volna le az ember csontjáról a húst, mint társalgott mosolyogva az időjárásról.

Vivian hónapokig spórolt, hogy megvehesse a kalapot. Azt az egy kalapot. Azt a gyönyörű kalapot, amelyről tudta, hogy nem igazán az olyanoknak készült, mint ő, de úgy volt vele, ha megveszi magának, talán egy kicsit majd úgy érezheti magát, mint a felkapaszkodottak. Hogy érdemes valamire, ami szép. Istenem, ha elmondta volna Edwardnak, hogy mennyibe került, elmegyógyintézetbe záratta volna. Betty Miller valószínűleg négy vagy öt olyan kalapot is vehetett volna magának aznap, már ha a ruhakereskedésben lett volna több.

– Szerencséje van! – mondta Viviannek az eladólány (Doris talán?), miközben levendulaillatú selyempapírba csomagolta a kalapot. – Ebből ez volt az utolsó.

Vivian az elnyűtt bokacsizmájában és a divatos új kalapjában maga mögött hagyta a jeges esti levegőt, és belépett a téglaépületbe. Egy „brr!” kíséretében behúzta maga mögött az ajtót, majd bement a ruhatárba. Ott lerázta magáról a kabátot, aztán óvatosan levette a gyönyörű kalapját. A Beulah Bechtelben dolgozó Doris azt mondta, hogy a színe „poroszkék”, de Vivian nem tudta, hogy az milyen. Szerinte a kalap inkább sötétkék volt. A Beulah Bechtel általában főiskolás lányokat alkalmazott, és Doris valószínűleg azért járt oda, hogy poroszul tanuljon vagy ilyesmi. Mindegy is, a kék nagyszerűen ment Vivian szemének a színéhez, de főleg az tetszett neki benne, hogy a kalap kicsit rálógott a jobb szemöldökére. A divatmagazinokban azt olvasta, hogy így „sikkes”. A kalapot óvatosan a ruhatár egyik akasztójára lógatott régi télikabátra helyezte, majd a kopott parkettán bevonult a kapcsolóterembe, kihúzta a gurulós székét, leült, aztán visszagurult a pulthoz, és feltette a fejhallgatóját.

– Ki viszi a feleséget? – fordult oda Dorothy Hoffmanhoz, aki már valószínűleg negyedórája ott ült.

– Micsoda? – Dorothy a füle mögé tolta a fejhallgatót, és odafordult Vivianhez.

– Tudod, van az a gyerekdal, A gazda az erdős völgyben. Ki viszi abban a feleséget? A fajd?

– A fajd? – Dorothy sápadt homlokán M betűvé tapadt össze a kihúzott szemöldöke.

– Nem? – kérdezte Vivian, Dorothy szemöldökét vizsgálva. Dorothynak fekete szemöldökceruza helyett barnát kellett volna használnia. A feketétől csak dühösnek látszott, és valószínűleg kicsit mérges is volt, mint mindig, amikor Vivian késett, és aztán gyerekdalokról kezdett beszélni.

– Miért vinné a feleséget a fajd?

– Nem tudom. Valamiért ez maradt meg a fejemben. Talán a rím miatt. – Vivian visszafordult az üres kapcsolótáblához, és oldalra döntött fejjel bámulta. – A fajd viszi a feleséget…

– A gazda viszi a feleséget – javította ki Dorothy. Annak ellenére, hogy látszólag dühös volt, nem hagyhatta, hogy Vivian azt higgye, a fajd viszi a feleséget.

– A gazda? Biztos vagy te ebben? – fordult vissza Dorothyhoz kétkedéssel az arcán Vivian. Az isten szerelmére, ez csak egy gyerekdal volt. Miért nem vihette a fajd a feleséget?

– Szerintem nincs is fajd a dalban. Bizonyára a sajtra gondoltál.

– A sajtra?

– Igen, drágám, a sajtra.

Vivian visszafordult a kapcsolótáblához, s közben erélyesen megrázta sötétbarna hajtincseit, amelyeket úgy rendezett el, hogy Bette Davisre hasonlítson a Mindent Éváról című filmből.

– Hát, egy istenverte sajt nem vinne egy feleséget – zsörtölődött, majd kuncogni kezdett, amikor megjelent előtte, ahogy két sajtcikkely, az egyiken fátyol, a lelkész előtt áll.

– Nem is visz. – Dorothy segítségképpen az égre emelte a tekintetét, ahogy néha szokta. – A sajt magára marad. „A sajt pedig magára marad. A sajt pedig magára marad” – énekelte, a kezével eltakarva a beszélőt.

Egyszer-egyszer előfordult, hogy rövidzárlat volt; ilyenkor a kezelő hangja akkor is beszűrődött az aktív vonalba, ha a kezelő nem felejtette el bekapcsolni a némítót. Dorothy a saját kárán tanulta meg a leckét, így manapság, ha a többi lánnyal beszélgetett a teremben, mindig bekapcsolta a némítót, és eltakarta a beszélőt. A woosteri polgármester a saját fülével hallotta, amikor Dorothy kiejtette a „b betűs” szót, akit emiatt két hétre fizetés nélküli szabadságra küldtek. Vivian még sohasem használta a „b betűs” szót, az összes többit viszont igen, és amikor a többi lánnyal beszélgetett a teremben, a kezével mindig eltakarta a beszélőt.

Viviannek ismét eszébe jutott a magára maradt sajt, és elgondolkodva a kapcsolótáblát bámulta. Maga előtt látta, ahogy egy lyukas svájci sajtcikkely ott áll a reflektorfényben, egyedül az étkezőasztal közepén. A magányos sajt. A vénkisasszony sajt. Ekkor villogni kezdett a kapcsolótábla egyik lámpája. Vivian gyorsan bedugta a hátsó kapcsolózsinórt a kapcsolóhüvelybe, megnyomta a kapcsológombot, és megigazította a beszélőjét.

– Számot, legyen szíves!

Kissé zavarta, hogy a sajt ott áll egyedül a reflektorfényben, úgyhogy amint kapcsolta a hívott felet, felkapcsolta a némítót. Ha a gyerekdal nem vonja el a figyelmét, belehallgatott volna a beszélgetésbe.

– Tudod, az ember sokat tanulhat ezekből – magyarázta az egyik első randevújukon Edwardnak.

Annak ellenére, hogy nem lett volna szabad, Vivian és az East Liberty Street-i Ohio Bell kapcsolótábláinál ülő lányok belehallgattak a telefonbeszélgetésekbe. Minden áldott nap bedugták a kapcsolózsinórokat a kapcsolóhüvelyekbe, megnyomták a kapcsológombokat, majd elmerültek a fejhallgatókban, hogy kiderítsék, mi zajlik Woosterben és környékén. Fogalmazhatunk úgy is, hogy ők voltak a kisváros fülei. És ha Vivianen múlik, akkor sokkal többek is lettek volna.

Bárkinek eldicsekedett volna, hogy ő remekül értett az emberekhez, a személyiségükhöz, és ezt csak tovább erősítette a Bellnél végzett munkája. Már egy-két részlet alapján elég sok mindent meg tudott állapítani egy adott helyzetről. Például amikor Ray Barnes azzal hívta fel az anyját New Yorkból, hogy nagy meglepetése van a számára, Vivian tudta, hogy a nagy meglepetés egy új menyasszony, és azt is tudta, hogy Mrs. Barnes egy cseppet sem fog ennek örülni. Őszintén szólva, valószínűleg megvolt rá az oka, mivel a menyasszony egy rossz hírű nőcske volt. A rendes lányok ugyanis New Yorkba igyekeztek a kisvárosokból, nem pedig fordítva.

Ruth Craven volt szolgálatban, amikor Ray Barnes anyja felhívta a Mansfieldben élő nővérét, hogy panaszkodjon egy sort arról a „ledér New York-i nőcskéről, akit Raymond hozott haza”, és aki megrontotta az ő „szegény, ártatlan” kisfiát. „Az a néger zene, amit manapság hallgatnak!” Ruth volt kedves, és mindent megosztott a többi telefonkezelővel, majd emlékeztette őket, hogy mit mondott előtte Vivian. Korábban voltak olyanok, akik csak mosolyogtak, amikor Vivian eldicsekedett vele, hogy ő ismeri az embereket, de az után a telefonbeszélgetés után már mindenki nagyobb tisztelettel nézett rá.

– Nem kell ahhoz flancos főiskolai diploma, vagy akár egy közönséges érettségi, hogy ismerd az embereket – mondogatta.

Mostanában szinte semmi érdekes nem történt senkivel, és Vivian néhányszor majdnem elaludt a kapcsolótábla előtt. Wooster derék polgárai az elképzelhető legunalmasabb témákról tudtak beszélgetni. Vegyük ezt a hetet például! Hétfőn Mrs. Butler arra panaszkodott Mrs. Youngnak, hogy a lánya, Maxine már sohasem hívja őt, még azután sem, hogy elküldte neki azt a gyönyörű szélforgó mintás foltvarrott ágytakarót, amelyen annyit dolgozott. Kedden Earl Archer azzal hívta fel a feleségét, Dorát a vasútállomáson lévő jegypénztárból, hogy megint a konyhapulton hagyta a pénztárcáját, és kérte, hogy szálljon fel a buszra, és vigye be neki. Szerdán pedig Clyde Walsh azért hívta fel Ginny Fraziert, hogy megkérdezze, aznap délután, miután ellapátolta az anyja háza elől a havat, nincs-e kedve beülni vele az A&W gyorsétterembe, mire Ginny Frazier (x-edik alkalommal) nemet mondott neki.

Vivian kapcsolta ezeket a telefonhívásokat, és annak ellenére, hogy a beszélgetések unalmasak voltak, végighallgatta őket, és véleménye is volt róluk. Úgy gondolta, hogy Mrs. Butlernek Columbusba kellene mennie autóval, be kellene törnie Maxine házába, és vissza kellene vennie azt az ágytakarót. Earlnek meg kellene emelnie a ráncos seggét, és vissza kellene mennie a házba, ahelyett, hogy Dorát kéri meg, hogy ebben a hideg időben felüljön a buszra, csak mert Earl egy trehány, szórakozott vén hülye. Ginny Fraziernek pedig alaposan végig kellene gondolnia, hogy lesz-e jobb udvarlója, mint Clyde Walsh. Ha eltekintünk Ginny arcától, amely lapos volt, mint a deszka, Clyde igazán megért volna egy hamburgert és egy fagylaltos szénsavas üdítőitalt az A&W-ben. Ugyan hány hasonló korú fiú lapátolta el a havat az anyja háza elől? Vivian elég telefonbeszélgetést hallott Clyde és Ginny között ahhoz, hogy tudja, a fiúnak komolyak voltak a szándékai. Úgy érezte, hogy ezt a fajta romantikus rajongást igenis értékelni kellene. Csakhogy a tanácsai sohasem jutottak el Mrs. Butlerhez, Earlhöz és Ginnyhez, akik emiatt szegényebbek lettek.

Vivian nem mindig ismerte fel a telefonáló hangját, vagy a megadott telefonszámot. Wooster kisváros volt, de azért annyira mégsem. Ha a hang vagy a telefonszám ismeretlen volt, lehetetlen volt megmondani, hogy ki van a telefonvonal másik végén, de Vivian ettől még megoldást tudott nyújtani a problémákra. Voltak napok, amikor úgy gondolta, talán meg kellene mondania a telefonálóknak, hogy hallja őket, és akkor ahelyett, hogy csendben végighallgatja őket, bekapcsolódhatott volna a beszélgetésükbe, és elláthatta volna őket azokkal a jó tanácsokkal, amelyekről tudta, hogy szükségük volt rá. Az biztos, hogy mindannyian jobban jártak volna vele. Csakhogy ezt nem tehette meg. A telefonkezelőknek ugyanis nem volt szabad belehallgatniuk a beszélgetésekbe. Vivian már olyan régen olvasta a szabályzatot, hogy nem tudta megmondani, ez konkrét szabály volt-e, vagy csak olyasvalami, amiért rosszalló pillantás járt. Ha rajtakapták volna, csak gúnyosan felnevetett volna, hogy amúgy sincs semmi érdekes ezekben a beszélgetésekben. Csak ágytakarók, otthon hagyott pénztárcák meg az A&W. Istenem, nagy ügy!

A telefonközpontos lányok szíve akkor kezdett el kalapálni, a vérük akkor kezdett el lüktetni, ha a kórházat, a rendőrséget vagy a tűzoltóságot kérték telefonon. Viviannek volt annyi esze, hogy azonnal kapcsolta ezeket a telefonhívásokat. Igaz, néha ezekbe is belehallgatott, de csak azért, hogy megtudja, a telefonhívást nem az ő házukból kezdeményezték-e. Bármennyire okos volt is Charlotte, a tűzhelyet néha nemtörődöm módon használta, és rászokott, hogy az iskolából hazaérve pattogatott kukoricát készít magának, Edward pedig bármikor levághatta a karját azokkal az éles szerszámokkal a műhelyben, vagy a pincében lévő munkapadnál rácsaphatott a kezére a kalapáccsal.

Vivian annak örült igazán, ha valami botrányosat hallott. Valamit, ami eltért a szokásostól. Mint például Julius és Ethel Rosenberg esete, amelyről Edward mesélt. Szovjet kémek! A botrányból nemzetközi hír lett, Viviant azonban leginkább azért érdekelte a történet, mert a két kém egy házaspár volt. Na, ezt nevezte ő botránynak. Ha belehallgathatott volna Julius és Ethel telefonbeszélgetésébe, akkor egészen biztos, hogy nekik is adhatott volna pár jó tanácsot.

Annak alapján, amit Vivian a kapcsolótáblánál hallott, Woosterben szó sem volt kémkedésről. Woosterben inkább az történt, hogy Mrs. Butler arra pazarolta az idejét, hogy a hálátlan lányának ágytakarót varrjon, Earl Archer egy szórakozott vén hülye volt, aki kihasználta a feleségét, Ginny Frazier pedig azt hitte, hogy majd jobbat talál Clyde Walshnál. Ráadásul odakint hideg volt, már csak pár hetet kellett várni a karácsonyra, és erre egy kedves, józan Mikulás emlékeztetett mindenkit a Freedlander’sben.

Ahogy ott ült a kapcsolótábla előtt, Vivian még mindig abban reménykedett, hogy valami izgalmas történik majd azon a hideg decemberi éjszakán. Nyugtalan volt, unatkozott, és magában gyerekdalokat dúdolt, és félig-meddig abban reménykedett, hogy az ohiói kisvárosukban kémeket fog lebuktatni, vagy a fülébe jut egy házaspárral kapcsolatos botrány. Ha meg tudott volna feledkezni a gazdáról, az erdős völgyről, a magányos vénkisasszony sajtról, Julius és Ethel Rosenbergről, talán meghallotta volna a halott nagymamája szavait, amit akkor mondott, amikor valaki olyasmit kívánt, amiből később baja származhatott. „Gondold meg, mit kívánsz!”

2. fejezet

A kapcsolótábla percekig sötét maradt, mire Vivian feljebb tolta a mikrofont, majd az állát a tenyerében pihentetve eltűnődött, hogy lehetnek-e kémek Woosterben. Ha megkérdezik tőle, nem tartotta volna túl valószínűnek, de azért Woosterben is akadt izgalom. Itt is voltak történések. Olyasmik, amik nem hagyták nyugodni a derék polgárokat, és magányos perceikben elgondolkodásra késztették őket. Még jóval azután is témát szolgáltattak az egymás közti beszélgetésekhez, hogy ezek a történések megtörténtek.

Vegyük például az öt évvel ezelőtti izgalmat, a karácsonykor a William Annat Áruházban történt rablási kísérletet és lövöldözést. Lövöldözés! Woosterben! Senki nem hitte volna, de három felfegyverkezett akroni férfi megpróbálta kirabolni az áruházat. Akroniak, úgy bizony. Olyat mégsem hallott a világ, hogy egy woosteri karácsonykor egy áruházban lövöldözzenek. És ki tudja, mi történt volna, ha nincs egy bátor áruházvezető és egy gyors gondolkodású eladólány, aki azonnal hívta a telefonközpontot, hogy kapcsolják a rendőrséget. A gyors gondolkodású eladólány nem volt más, mint Vivian húga, Violet, és Vivian egész biztosan megőrült volna, ha aznap éjszaka ő van szolgálatban. Violet telefonhívását Ellen Leonard fogadta.

– Jóságos isten! – kiáltott fel Vivian, amikor Ellen mesélte, micsoda felfordulás volt aznap éjszaka a Bell kapcsolótermében. – Jézus Mária! – Ezt pedig már Violetnek mondta. Tisztában volt vele, hogy művelt társaságban mit szabad mondani, a családja előtt viszont nem akart ügyelni a szájára.

Violet nem sokkal később felmondott a William Annatnál, mivel egy férj, két gyerek és két macska mellett nem hiányzott az életéből az efféle izgalom, míg Ellen Leonard az egy éjszaka alatt megszerzett telefonközpontos krízishelyzeti tapasztalatával meg sem állt Clevelanding, az ottani Bellig. Úgy gondolta, hogy készen áll a nagyvárosra, az ottani telefonhívásokra. Vivian remélte is, hogy készen áll, hiszen, ha az akroni férfiak karácsonykor áruházakban lövöldöztek, akkor isten tudja, mire voltak képesek a clevelandi férfiak.

A kisvárosban még évekig téma volt a rablási kísérlet. Vagy legalábbis tavaly júniusig, amikor is a csaló Gilbert Ogden 250 000 dollárt sikkasztott a North Market Street-i Wayne Ingatlan- és Hitelintézettől, ahol pénztárosként dolgozott. A Daily Record címlapja szerint elsikkasztotta a pénzt, majd kereket oldott a bankigazgató titkárnőjével. Habár Vivian sejtette, hogy mit jelent a „kereket old” kifejezés, úgy döntött, hogy utánanéz a szótárban, amelyet még Charlotte-nak vett iskolai használatra.

kereket old:

észrevétlenül távozik, és elrejtőzik. Kereket oldott a lopott pénzzel.

Charlotte másodikos volt a woosteri középiskolában. Miután kijavította a tanárát, hogy rosszul használja a „fáradság”-ot és a „fáradtság”-ot, továbbá olyan szavakat ismert, mint az „asszisztál”, a „miriád” és a „kereket old”, átugorhatta az első évfolyamot. Szeretett olvasni, és köztudott volt, hogy a szemét forgatta, valahányszor az anyja azzal dicsekedett, hogy „ismeri az embereket”.

Vivian napokig törte a fejét, hogy hallott-e valaha telefonbeszélgetést Gilbert Ogden és a titkárnő között – még azelőtt, hogy kereket oldottak. Azt mondta, hogy Gilbert Ogdennel kapcsolatban volt egy megérzése, mivel a férfi a kerek acélkeretes szemüvege mögül ide-oda mozgatta a hamis tekintetét, a tömzsi kezével pedig, amelyen tövig rágta a körmét, állandóan a csokornyakkendőjét babrálta. „Nervózus”, mondogatta azokról, akik a körmüket rágták, ahogy a szemüvegesekről is megvolt a határozott véleménye.

Úgyhogy Vivian egyáltalán nem lepődött meg, amikor a sikkasztásról olvasott az újságban. De számára az igazi hír nem a sikkasztás volt, bár ez is elég izgalmat jelentett egy olyan kisvárosban, mint Wooster. Az igazi hír az volt, hogy Gilbert törvénytelen viszonyt folytatott a titkárnővel, Flora Parkerrel. A törvénytelen szót a filmes magazinokból ismerte, azokban gyakran találkozott vele.

– Nagy ég, Flora Parker! Ki gondolta volna? – mondta Ruth Cravennek kora délután, két telefonhívás között. – Habár… – Mutatóujját elgondolkodva a szájához emelte. – Ő nem New York-i?

– De, New York-i – bólintott Ruth. – És kicsit öregebb, de azért csinos.

– Van gyerekük, mármint a férjével? – Ez ugyanis tovább rontott volna a helyzeten, és minél nagyobb volt a botrány, annál szívesebben beszéltek róla az emberek.

– Nem hiszem.

Vivian megvonta a vállát. A koldus tehát elszökött a királylánnyal, gondolta. Erre azért senki nem számított. Ők voltak a woosteri Bonnie és Clyde, de senki ne gondolja, hogy Vivian nem tartotta gyanúsnak, hogy Bonnie vezetékneve ugyancsak Parker volt. A neveknek sokkal nagyobb jelentőségük volt, mint azt az emberek belátták volna.

Mivel Vivian látta őket, amikor egymásba karolva és egymás szemében elmerülve sétáltak a városban, úgy képzelte, hogy Flora és Bill Parker is az idegesítő boldog párok közé tartozott. Állandóan turbékoltak, mint egy gerlepár. Persze ki tudta, hogy mi történt köztük, amikor senki nem látja őket? Vivian komolyan gondolta, hogy ő „ismeri az embereket”, és mivel Gilbert és Flora kapcsolatát botrány kísérte, dühös volt magára, amiért (előbb) nem vette észre a figyelmeztető jeleket.

Azzal a gondolattal vigasztalta magát, hogy ugyan hébe-hóba valóban találkozott Flora Parkerral, beszélni csak egyszer beszélt vele, még évekkel a sikkasztás előtt. Mindketten a Buehlerben álltak sorban, akkor elegyedtek beszélgetésbe.

– A pénztárosok ma beszédes kedvükben vannak, nem igaz?

– Igen. Ezért halad kissé lassabban a sor.

Flora Parker aztán talált valami érdekeset a kézitáskájában, és Vivian hamar belátta, hogy Florának nem volt kedve társalogni, pedig neki lett volna mondanivalója azokról a pénztárosokról. Az a rövid párbeszéd nem volt elegendő Vivian számára, hogy alaposan megismerje Florát.

Arra azért felkapta a fejét, hogy Flora bevásárlókocsijában egy doboz főzőmargarint látott. Ha Flora rendes háziasszony lett volna, akkor zsírral vagy vajjal főz, de Vivian nem akart egy ilyen dolog miatt ítélkezni fölötte. Ráadásul aznap délután a saját gondolatai sem hagyták nyugodni. Tízéves házasok voltak Edwarddal, és Vivian a kedvenc amish svájci minisajtjával akarta meglepni. Eközben a fejében már az aznapi vacsorát tervezte, és azon tűnődött, hogy milyen borzalmas bádogtárgyat kap majd Edwardtól ajándékba. Az elmúlt tíz év másról sem szólt, mint a bádogról. Bármit talált is ki Edward, azt valószínűleg a pincében lévő munkaasztalon készítette. Ajánlom, hogy ne egy újabb átkozott locsolókanna legyen. Tavaly is azt kapott a születésnapjára.

Dorothy megköszörülte a torkát, mire Vivian visszatért a jelenbe, ahol az előtte lévő kapcsolótáblán több lámpa is villogott. Amikor hagyta, hogy így elkalandozzanak a gondolatai, mindig szüksége volt egy kis noszogatásra, hogy észbe kapjon. Az orrán keresztül horkantva vett egy lélegzetet, majd a kapcsolózsinórt bedugta a kapcsolóhüvelybe.

– Számot, legyen szíves! – mondta, majd sietve kapcsolta a telefonhívást, aztán fogadta a következőt. Lehet, hogy abban lepleznek majd le kommunista kémeket.

– Számot, legyen szíves!

– Te vagy az, Viv?

– Igen, drágám.

Tizenöt és fél évnyi házasság után Edward már nem tudta meglepni Viviant, de most majdnem sikerült neki azáltal, hogy a vonal másik végéről felismerte a hangját. Edwardnak ugyanis valamiféle halláskárosodása volt, vagy legalábbis ezt állította magáról. Hol előjött nála, hol nem. Akkor zavarta a legjobban, mármint a halláskárosodás, amikor Vivian arra kérte, hogy vágja ki a szőrt az orrából, vagy hogy a koszos zoknit tegye a szennyeskosárba. De amint Vivian és Charlotte egy új ruha vásárlásáról kezdett el beszélni, vagy valami kevésbé praktikus dologról, Edward hallása bámulatosan javult. Vivian biztos volt benne, hogy Edward egy kutyasípot is meghallott volna, ha az az ő pénzének elköltését sípolja.

– Törölték a mai gyűlést, úgyhogy már itthon vagyok. – Edward hangja ma is fáradt volt.

– Értem. – Vivian azóta sem értette, hogy miről tudtak beszélgetni azokon az ostoba gyűléseken. Szabadkőművesek, hogy oda ne rohanjak! Felnőtt férfiak az isten tudja miről titkos gyűléseket tartottak. Az egész úgy hangzott, mintha felnőttként házat építettek volna az ágak közé, kirakták volna a „Lányoknak tilos!” táblát, és elnevezték volna magukat valamilyen „társaságnak”. Edward a két munkahelye miatt amúgy is elfoglalt volt. Ha Vivian néha nem örült volna annak, hogy egyedül marad a házban, valószínűleg dühítette volna, hogy Edward a szabadidejét nem a családjával, hanem más férfiak társaságában tölti.

– A tornácon égve hagyom a lámpát.

– Köszönöm.

Vivian aztán kilépett a telefonhívásból, és kapcsolta a következőt.

– Számot, legyen szíves!

A hívó, akinek a hangját nem ismerte fel, Betty Miller otthoni telefonszámát adta meg, Vivian pedig kapcsolta. Aztán a faliórára pillantott, és látta, hogy tíz perc múlva lesz tizenegy óra. Szörnyen késő volt ahhoz, hogy valakit, akinek kisgyerekei vannak, ilyenkor keressenek telefonon, nem igaz? Úgy képzelte, hogy Betty Miller, miután hazaért a Freedlander’sből, elfogyasztotta a sült fácánból vagy valami hasonló szárnyasból készült, ritka porcelán étkészleten és valódi ezüst evőeszközökkel felszolgált díszes vacsoráját, majd lefektette a valószínűleg aranyszálból szőtt pizsamát viselő tökéletes és gazdag kisgyerekeit. Erről nyomban eszébe jutott Az öreg Cole király című gyerekdal. „Kérte a sípját, és kérte a tálját, és kérte a három hegedűsét…”

Vivian azonban kezdett fáradni. Edward telefonhívásáról és a tornáclámpa említéséről eszébe jutott, hogy most milyen szívesen kapcsolná le azt a lámpát a tornácon, vonszolná fel magát a lépcsőn, és bújna be az ágyba. Ráadásul semmi kedve nem volt végighallgatni, amint Betty Miller arról áradozik, milyen tökéletes az élete, a karácsonyi partija az év társasági eseménye, és maga a Jóisten is lemondaná minden programját, csak hogy ott lehessen Millerék nappalijában, pezsgőt kortyolgatva Wooster színe-javával. De aztán visszafogta magát, amikor a hívó fél beleszólt a készülékbe.

– Szevasz, én vagyok az!

Az ismeretlen nő hangja halk és titokzatoskodó volt, amitől Vivian szinte kényelmetlenül érezte magát. Éppen úgy, mint amikor tizenhárom évesen rajtakapta a bátyját és Edith Cramert a család Ford T-modelljének hátsó ülésén. Most kissé megborzongott, elfojtott egy köhintést, majd úgy nézte összeszűkült szemmel a kapcsolótáblát, mintha az segíthetne abban, hogy kiderítse, ki az az „én”.

– Nem fogod elhinni, mit hallottam – mondta az ismeretlen hang.

Vivian annak ellenére is vonalban maradt, és visszafojtott lélegzettel hallgatózott, hogy biztos volt benne, az ismeretlen nő hitetlensége valószínűleg csak annak szólt, hogy meglepően új módszert talált arra, hogyan lehet rakottast készíteni homárból, rákból vagy egyéb drága tengeri ételből. Aztán egy perc múlva a teste már megmerevedett, az ujjai pedig elfehéredtek, olyan erővel szorították a pultot. A szíve a torkában dobogott, a szája kiszáradt. Tátott szájjal bámulva a kapcsolótáblát, döbbent bénultságban hallgatta a telefonbeszélgetést, és úgy érezte, mintha kihúzták volna a lába alól a talajt.

3. fejezet

1925

Az a fajta meleg tavaszi este volt, amikor az ember szívesen kinyitotta az összes ablakot és ajtót, hogy magába szívja a virágok illatát, élvezze a langyos szellő simogatását, és hallgassa a tücskök ciripelését. A tízéves Vivian McGinty, miközben megterített az étkezőben, egyszerre élvezte mind a hármat. Minden egyes üres rombuszmintás vizespoharat kézbe vett, belenézett, majd finoman megrázta a füle mellett, és aztán visszarakta az asztalra. Frank bácsi, Emma néni és a Cutter unokatestvérek érkeztek látogatóba Apple Creekből Sheridan automobiljukkal a Péntek Esti Halsütésre, Vivian pedig szokás szerint egyszerre volt izgatott és rémült. Izgatott volt, hogy találkozhat a rokonokkal, és rettegett, hogy halat kell ennie. A Péntek Esti Halsütés hagyományát még Vivian Papija hozta haza Ohióba, miután meglátogatta a michigani és wisconsini McGintyket.

A McGinty ősök valamikor a tizenkilencedik század elején hajóztak be az Egyesült Államokba az írországi Tyrone megyéből. Philadelphiában szálltak partra, majd úgy szóródtak szét a középatlanti és középnyugati régiókban, akár a gyermekláncfű magjai. Frank bácsi és Emma néni rokon volt, de nem McGinty. Autóval elérhető távolságban laktak, és szívesen részt vettek a Péntek Esti Halsütésen.

Emma néni Vivian nagynénje volt anyai ágon, a Lancaster megyei német mennonita ág képviselője. A Kurtzéké. Az egyik furcsa szokása az volt, hogy odament Vivian anyjához, alnémetül odasúgta neki, hogy „boldogok vagyunk, mint egy egércsalád, nem igaz?”, s közben oldalba bökte, hogy kicsikarjon belőle egy mosolyt. Myrtle Kurtz McGinty sohasem látszott olyan boldognak, mint egy egércsalád. Inkább olyan boldognak látszott, mint azok az egerek, amelyeket a szomszéd macskája, Cirmos hagyott megcsócsálva az ajtajuk előtt. Myrtle-ből úgy kellett kicsikarni egy mosolyt, a McGintykből viszont sohasem kellett.

– Hogy vagy, Paddy{1}? Hogy megy a vasúti biznisz? – kérdezte Frank bácsi, miközben nagyot csapott Vivian apjának vállára.

Frank bácsi mindezt úgy mondta, mintha Patrick McGinty tulajdonában lett volna a vasúti társaság, pedig ő csak kalauzként dolgozott ott. Vivian egyszer hallotta, amikor Frank bácsi „átkozottul elbűvölő ír köntösnek” nevezte az apját, és azon gondolkodott, hogy az hasonlított-e a bibliai József tarka köntöséhez. Később megkérdezte róla Verát, aki ennek hallatán alig bírta abbahagyni a nevetést.

– Köpcös, nem köntös, te kis buta! Istenem, de ostoba vagy.

Vera szokás szerint nem volt túl segítőkész. Bármit mondott is Frank bácsi, köpcös vagy köntös, Vivian egyszerűen csak büszke volt arra, hogy az ő Papijáról beszéltek. Az apja népszerű volt Woosterben, az emberek kedvelték őt. Egyszer hallotta, amikor az egyik szomszédjuk azt mondta róla: „Ó, az a Paddy! Az egyik szemében mindig ott van az a hamiskás mosoly, a másikban meg az elhaladó nők hátsójának a tükörképe.” Vivian legközelebb jól megnézte magának az apja nevető kék szemét, de ő egyik dolgot sem látta benne.

Azt viszont látta, hogy amikor Papi megpróbálta rábeszélni az anyját, hogy térjen át a katolikus hitre, ő visszautasította. Ilyenkor az anyja lassan megrázta a fejét, s közben elmormolt valamit. Myrtle úgy volt vele, hogy a templom az templom, és ezen a tényen az sem változtat, ha a szertartások alatt sokat kell térdelni és állni. Amikor pedig szóba került a gyónás, azt elintézte egy határozott kézlegyintéssel. Neki nem volt mit meggyónnia. Az ő céljainak tökéletesen megfelelt az Egyesült Metodista Egyház erdei temploma. Papi vasárnaponként sohasem tartott velük. Azt állította, hogy a Szűz Mária-templomba jár misére, de Myrtle és a McGinty gyerekek sejtették, hogy inkább „a feleségem és a gyerekeim végre nincsenek otthon” védőszentjéhez imádkozott a nappaliban lévő karosszék kényelméből.

A Péntek Esti Halsütés Paddy sajátos miséje volt, Vivian pedig éppen annyira élvezte, mint a templomba járást. Az almaszószt és a sült krumplit szó nélkül megette, de aztán ott maradt a hal. Ilyenkor mindig körbenézett, hogy a többiek már végeztek-e a sajátjukkal. Annak ellenére, hogy a hal jelentette az utolsó akadályt közte és az édességként feltálalt borított almatorta között, képtelen volt rávenni magát arra, hogy megegye. Nem bírta lenyomni a torkán, de megszabadulni sem tudott tőle. Ott terpeszkedett a tányérján. Aztán eszébe jutott, hogy legalább ide-oda tologassa a villájával.

– Vivian, edd meg szépen a halat! – szólt rá az anyja.

– Ugyan már, Myrtie! Vivynek nem muszáj megennie a halat, ha nem akarja.

Vivian igyekezett a szalvétával leplezni a mosolyát. Imádta, amikor az apja „kapatos” volt, ahogy ő fogalmazott, mert ez azt jelentette, hogy vagy nem törődött a gyerekek viselkedésével, vagy nem érdekelte. Azokon a napokon, amikor Papi korán végzett a munkahelyén, a Buckeye Street-i kétszintes fehér deszkaburkolatú házukhoz érve kettesével vette a tornáclépcsőt, majd szélesre tárta a bejárati ajtót, és egyenesen az italszekrényhez ment. Amíg ő elővette a whiskysüveget, Vivian anyja a tűzhelynél kavargatta a fazék forró tartalmát, amelynek mindig olyan szaga volt, mintha piszkos zoknit és női bugyogót főzött volna ki.

– Ma este is nagymosást tartasz a tűzhelyen, Myrtie?

Miután párszor meghúzta a whiskysüveget, Papi valószínűleg amúgy sem érezte az ételek ízét. Aztán amikor mindannyian asztalhoz ültek, és lehajtott fejjel imádkozni kezdtek, Mr. McGintyt arról is meg lehetett volna győzni, hogy már túl vannak a vacsorán.

Vivian megint a tányérján lévő halat bámulta. Próbálta nem elfelejteni – legalábbis étkezésekkor és este, amikor az ágyánál imádkozott –, hogy hálásnak kell lennie az ételért. Azt is próbálta nem elfelejteni, hogy sok mindenért kellene hálásnak lennie, de középső gyerekként ez egyre nehezebb volt. Henry és Will is azt állította magáról, hogy középső gyerek, de Vera, hangjában a legidősebb gyerekek tekintélyével, szeretett mindenkit arra emlékeztetni, hogy „Vivian az igazi középső gyerek, akiről gyakran elfeledkeznek, és aki permanensen megköveteli a figyelmet.” Permanensen, ismételte el magában a szót Vivian. Permanensen. Kíváncsi lett volna, hogy mit jelent pontosan.

Amíg a felnőttek és az idősebb gyerekek a rettenetes hal fölött egymással beszélgettek a hosszú asztalnál, addig Will és Violet egymást rugdosták alatta. Villák és kések csikorogtak a tányérokon, Vivian pedig, aki túl fiatal volt ahhoz, hogy a felnőttekkel beszélgessen, ahhoz pedig túl öreg, hogy Willt és Violetet rugdossa az asztal alatt, mint szokta, elgondolkodva felidézte, hogy mit tervezett a vacsora után. Az üvegpoharakat bámulta, majd babrálni kezdte őket. Nem érdekelte, hogy Ruby, Opal és Vera ma este sem fogja megengedni, hogy velük játsszon.

– Mi nem szoktunk „játszani”, Vivy – nevetett gúnyosan minden alkalommal Vera, majd becsukta maga mögött a szobája ajtaját, kizárva onnan Viviant.

Miután a sütemény utolsó morzsái is eltűntek a tányérokról, mindenki hátratolta a széket, és elindult kifelé az étkezőből. Vivian még maradt, hogy segítsen az anyjának leszedni az asztalt, majd fogta a konyharuhát, és látványosan letörölte a durva felületet, kiérdemelve ezzel az anyja ritka mosolyát és Frank bácsi vállveregetését.

– Bravó! – dicsérte Frank bácsi.

Papi rákacsintott Vivianre, majd megfogta Vivian hevesen tiltakozó anyjának a kezét, és áthúzta a nappaliba. Az apja sohasem engedte, hogy az anyja közvetlenül a Péntek Esti Halsütés után elmosogasson, pedig az anyja elmagyarázta neki, hogyha azonnal nem öblíti le őket, a maradék rászárad a tányérokra és a lábosokra. Miközben a felnőttek kényelembe helyezték magukat a nappaliban, Vivian rátámaszkodott az egyik szék háttámlájára az étkezőben, és hintázni kezdett, előbb a lábujjhegyére emelkedve, majd visszaereszkedve a sarkára. Megvárta, amíg a rádióból felcsendül Paul Whiteman nagyzenekarának muzsikája, a népszerű dallamok, a harsány trombiták, majd átosont a konyhába. Elvette a mosogató melletti egyik üres vizespoharat, a ruhájával letörölte a szélét, majd lábujjhegyen felment a lépcsőn a szobájába, amelyen Violettel osztozott. Kellemes időben, mint ma este is, Violet vacsora után szívesen játszott a kertben a babáival, úgyhogy Vivian egyedül volt a szobában.

Papi és Henry pár héttel ezelőtt felszerelte a szúnyoghálót a szobában, így Vivian nyitott ablak mellett élvezhette a szomszéd frissen vágott füvének illatát, és hallgathatta a tücskök ciripelését. Violet távoli, cérnavékony hangját is hallotta, ahogy a húga a ruhaszárító kötél alatt ülve a játék babáihoz beszélt.

Vivian előbb óvatosan Violet párnái közé helyezte az üres poharat, majd felmászott a keskeny ágyra. Azért Violet ágyát kellett használnia, mert az állt az ő szobájukat és Vera szobáját elválasztó falnál. Visszatartott lélegzettel, lassan mozgott, hogy ne nyikorogjanak az ágyrugók. Vera ugyanis mindent meghallott. Vivian térdelve, kényelmesen elhelyezkedett az ágyon, majd kézbe vette a poharat, és annak száját a régi, megfakult, szilvakék és télizöld csíkos tapétához igazítva nekiszorította a falnak. Miután meggyőződött róla, hogy a pohár nem fog elmozdulni, a fülét szorosan nekinyomta az aljának.

Természetesen nem úgy hallotta őket, mintha ott lett volna velük a szobában, de a falhoz szorított pohár segített abban, hogy kihallgassa a nővérét és az unokatestvéreit. Vera szobájában órákat töltöttek azzal, hogy az évfolyamukra járó lányokról és fiúkról pletykáljanak. Mivel Ruby és Opal az Apple Creek-i középiskolába járt, Vivian senkit nem ismert azok közül, akikről beszélgettek, de attól még tátott szájjal hallgatta a történeteket, melyeket a pohárnak köszönhetően kicsivel jobban hallott.

– …és azt hiszi magáról, hogy ő a falu bikája – gúnyolódott Vera. – Ráadásul Mabel Fiske-kel járt. Mabel Fiske-kel!

Mabel Fiske, ismételte el magában Vivian.

– Nem hiszem el, hogy bubifrizurát csináltattál – szólalt meg Ruby, nem törődve Mabel Fiske-kel, sem azzal, akivel a lány járt.

– Akkor is hidd el – vágta rá Vera, Vivian ennek hallatán pedig a szemét forgatta. Amióta megcsináltatta az új frizuráját, Vera másról sem tudott beszélni. Azt hitte, hogy ezzel már hű, de felnőttes lett. Vivian maga előtt látta, ahogy Vera a fal másik oldalán kényeskedőn elmosolyodik, és a divatos frizuráját igazgatja.

– Sylvia Emerich is bubifrizurát csináltatott magának – vetette közbe Opal. – És aztán ott kellett hagynia a sulit, hogy férjhez menjen.

Sylvia Emerich, ismételte el magában az újabb nevet Vivian, majd azon gondolkodott, hogy az új frizurája miatt Verának is ott kell-e hagynia a sulit. Igaz, ő még nem készült férjhez menni.

– Sylviának nem csak ezért kellett otthagynia a sulit – tette hozzá Ruby.

– Nem igaz – felelte halkan és hitetlenkedve Vera.

– De, abszolúte – mondta Ruby.

– Nem igaz! – kiáltott fel Vera, és a szavai ez alkalommal olyan erővel szűrődtek át a falon, mintha rácsaptak volna.

Vera kifakadása olyan hangos volt, hogy Vivian hátrahőkölt, a pohár pedig a foltvarrott ágytakaróra huppant. Vivian kis híján az ágyról is lezuhant. Vera aztán jó hangos, állapította meg magában. De mi volt a másik ok, amiért Sylvia Emerichnek ott kellett hagynia az iskolát? Végül megtartotta magát, majd visszamászott a korábban elfoglalt helyére, aztán fogta a poharat, nekiszorította a falnak, és a fülét még jobban odanyomta az aljához. Ruby közben lejjebb vitte a hangját, így Vivian nehezen tudta kivenni, hogy mit mond. Annyira koncentrált, hogy a szemét is összehúzta.

– Te meg mit csinálsz?

Vivian annyira meglepődött, hogy a lélegzete is elállt. Ahogy a hang irányába fordult, az ágyrugók vadul ugráltak és nyikorogtak, a pohár pedig a háta mögött az ágytakaróra esett. A bátyja, Henry állt az ajtóban, hüvelykujját a nadrágtartóba akasztva, a szája szegletében ravasz mosollyal. Vivian azt sem hallotta, amikor benyitott az ajtón.

– Te mit csinálsz itt? – vágott vissza.

– Én kérdeztem előbb.

– Semmi közöd hozzá! – Vivian keresztbe fonta a karját, és még mindig térdelve, igyekezett úgy fordulni, hogy Henry ne lássa a poharat.

– Ha befejezted a „semmi közöd hozzádot”, akkor anya szeretné elmosogatni azt a poharat. – Henry Vivian jobb csípője felé mutatott, majd sarkon fordult, és a lépcsőn visszament a földszintre.

Vivian füstölgött egy sort, és megfordult a fejében, hogy a bátyja után dobja a poharat, de tudta, hogy azért elvernék fakanállal. Az anyja pontosan tudta, hogy hány pohárnak, tányérnak és tálnak kell lennie a konyhában. Azt sem szerette, ha eltűnt valami, de azt kifejezett gyűlölte, ha valami eltört. „Ezek mind pénzbe kerülnek!”, mondta olyankor. Vivian kíváncsi lett volna, hogy mennyibe kerülne, ha saját poharat szeretne magának. Előbb lesz telefonom, mint Verának, fogadkozott.

Csendben várt, és a poharat csak azután emelte vissza a falhoz, hogy a földszintről hallotta, amint Henry cipője a konyhai kőpadlón kopog. A lányok a szomszédban már nem Sylvia Emerichről beszélgettek, hanem Vera gyűrűjéről. Vivian oldalát azonban majd kiszúrta, hogy mi volt a másik ok, amiért Sylvia Emerichnek ott kellett hagynia a sulit.

– Ez egy hagyományos ír gyűrű – magyarázta Vera az unokatestvéreknek, akik nem írek voltak. – Claddagh-nak hívják. Aranyból és…

– A mamámnak is van aranygyűrűje – szakította félbe Opal.

– Tudom – mondta türelmesen Vera, mint minden alkalommal, amikor Opalhoz szólt. A Cutter nővérek közül nem Opal volt az okosabb. – De az valószínűleg a jegygyűrűje, ugye? Ez más. Ez aranyból és…

– Neki is van másik aranygyűrűje – vágott a szavába Ruby, hogy megvédje a nővérét és az anyjuk ékszerdobozának tartalmát. Vivian szinte hallotta, ahogy Ruby színpadiasan keresztbe fonja a karját.

– Értem, de én most erről a gyűrűről beszélek. Utána beszélgethetünk a mamátok gyűrűiről.

Vivian hallotta, hogy Vera ingerült. Két lépésre volt attól, hogy kiabálni kezdjen.

– Szóval középen van egy szív, fölötte egy korona, mellettük pedig két kéz, amelyek mintha a szívet tartanák.

Aztán mindhárman elhallgattak. Vera talán hagyta, hogy a nővérek maguk elé képzeljék a claddagh-ot, vagy elmutogatta nekik, hogy hogyan néz ki, majd folytatta a magyarázatot.

– Ha még vénlány vagy, akkor szívvel fölfelé hordod, ha már házas, akkor szívvel lefelé.

Ez nem igaz, gondolta Vivian. Ezért tartotta idegesítőnek azokat, akik mindentudónak képzelték magukat. Néha ők is rosszul tudtak dolgokat, de erről fogalmuk sem volt. Igazából sohasem tudtak mindent.

– Catharine néni gyűrűje már legalább száz éve van a család tulajdonában, és közülünk annak a lánynak fogja ajándékozni, aki először megy férjhez.

– Ah! – kiáltott fel egyszerre Opal és Ruby.

– És mivel én vagyok a legidősebb, ez a lány én leszek.

– Abszolúte – értett egyet vele Ruby.

Vivian arra gondolt, ha valóban Vera kapja majd Catharine néni claddagh-ját, akkor legalább megtanulhatná, hogyan kell helyesen hordani. Ha valaki még vénlány volt, akkor a szív hegyének a köröm felé kellett néznie, de ha már házas volt, akkor a csuklója felé. Mivel Vera mindig sokat beszélt, és mindenkit kioktatott, sohasem hallgatott senkire. Vivian azonban hallgatott másokra.

Aztán elvette a poharat a faltól, és a rugók nyikorgásától kísérve visszahuppant az ágyra.

– Vivian! – kiabálta a falon keresztül Vera. – Te vagy az? Mit csinálsz ott?

Semmi közöd hozzá.

– Pihenek! – kiabált át Vivian.

Aztán elképzelte, hogy milyen lesz az esküvője, és egy gyönyörű fehér ruhában látta önmagát, amelynek a csipkefátyla egészen a földig ér. A férje olyan gazdag lesz, hogy annyi arany claddagh gyűrűt fog neki vásárolni, amennyit csak akar. Lehet, hogy minden ujjára jut majd egy, bár az ember igazából csak a gyűrűsujján viselhetett egyet, de Vera úgysem ismerte a szabályokat. Ő csak a gyűrűket látná, semmi mást. Vajon mit szólna ehhez?

Amikor Péntek Esti Halsütés volt, Frank bácsi, Emma néni és a Cutter nővérek sohasem maradtak kilenc óra után, úgyhogy Emma néni háromnegyed kilenckor felkiabált a földszintről.

– Lányok! Ideje indulni!

Nem sokkal később kinyílt Vera szobájának ajtaja, és előbukkant Vera, Ruby és Opal. Még akkor is beszélgettek, amikor a keskeny folyosón libasorban elhaladtak Vivian és Violet szobája előtt, majd elindultak lefelé a lépcsőn. Vivian lemászott az ágyról, és a poharat a háta mögé rejtve, csendben követte őket.

A bejáratnál búcsúzóul megölelték és megpuszilták egymást, a felnőttek pedig már a következő halsütést tervezgették. Vivian anyja aztán kinyitotta a szúnyoghálós ajtót, és kiterelte Cutteréket, lelkesen integetve utánuk, hogy távol tartsa a szúnyogokat és az éjjeli lepkéket. McGintyék az ajtóban állva integettek Cutterék után, amíg a Sheridan lámpáinak fénye el nem halványult az út végén. Végül mindannyian bevonultak a konyhába, és letelepedtek az asztalhoz. Mialatt Papi töltött magának még egy adag whiskyt, anya nekilátott lesikálni az ételmaradékot a tálakról és lábasokról. – Mondtam, hogy így rá fognak száradni – panaszkodott közben.

– Miről beszélgettél odafent a lányokkal, Vera? – kacsintott Papi, a poharában lévő borostyánszínű italt kavargatva.

– Ó, nem érdekes! – legyintett Vera, és a füle mögé igazította a bubifrizurára vágott haját. Vivian szerint úgy nézegette a körmeit, mint az iskolájukban dolgozó titkárnő. – Csak lányos témákról, Papi. Ezekről neked nem kell tudnod.

Vivian utálta, ha kihagyták a beszélgetésből, úgyhogy sietve hozzátette: – Igen, Papi, neked semmit nem kell tudnod Mabel Fiske-ről, vagy arról, hogy mit csinált Sylvia Emerich – közölte, majd keresztbe fonta a karját, és elégedetten mosolyogva hátradőlt a széken.

– Vivian!

Először mindenki a kiabáló Verához fordult, majd Vivianhez, aki elkomolyodott, s szorosabbra fonta a karját. Nem bánta, ha vele foglalkoztak, de azt igen, ha ezt azért tették, mert valami rosszat csinált.

– Anya! – kiabált megint Vera. – Vivian kihallgatott minket! – majd átnyúlt az asztal fölött, és irodai titkárnős körmét belemélyesztette Vivian legszebb hétköznapi ruhájának a gallérjába.

– Vera Eileen! – dorgálta meg éles hangon, a középső nevét is használva Papi. Keményen az asztalra csapta az üres poharat, mire Vera elengedte Vivian ruhájának gallérját. – Nem támadhatsz rá a húgodra!

Vivian még mindig dermedten ült a helyén, a szeme elkerekedett. Mindennél jobban szerette volna megigazítani a ruháját.

– De… – tiltakozott Vera.

– Majd én beszélek vele. – Papi hátratolta a székét, majd fogta a poharat, és intett Viviannek, hogy kövesse a nappaliba.

Vivian elindult Papi után, közben megigazította a gyűrött gallért, kiegyenesítette a matrózkendőt, és hátul lehúzta a ruha felcsúszott szoknyarészét. Papi a kanapé szélére ültette le, a lehető legtávolabb a konyhától, majd az italszekrényhez ment, hogy újratöltse a poharát. Aztán visszatért a kanapéhoz, leguggolt Vivian elé, és kortyolt egyet a whiskyből.

– Vivy, édesem! – Papi mélyen a szemébe nézett, amely ugyanolyan kék volt, mint az övé. – Nem szabad hallgatóznod, amikor a nővéred és az unokanővéreid beszélgetnek, értesz engem?

Vivian remegő ajakkal bólintott a felé irányuló mutatóujjnak.

– Arra vigyázz, hogy azokat a titkokat tartsd meg magadnak. És akkor legközelebb nem fogsz lebukni.

Papi azzal fejezte be a prédikációt, hogy felhúzta borpiros orrát, majd ahogy feltápászkodott, még megcsavarta Vivian orrát. Aztán megbotlott a fonott szőnyegben, és elejtette a poharat, amelynek a tartalma kiömlött a szőnyegre.

Vivian anyja meghallotta, hogy a pohár a szőnyegen koppan, mire csípőre tett kézzel berontott a nappaliba.

– A szentségit neki, Patrick! – mordult rá Papira. – Vivy, menj fel a szobádba! Szégyelld magad!

Vivian nem tudta eldönteni, hogy a „szégyelld magad” neki vagy Papinak szólt, de engedelmesen azt tette, amit mondtak neki. Felállt a kanapéról, megigazította a ruháját, majd átlépett a poháron és a fonott szőnyegen. Aztán felment a lépcsőn a szobájába.

Papi később felment az emeletre, hogy betakarja Viviant és Violetet. A kovácsoltvas ágykeretbe kapaszkodott, úgy hajolt oda, és nyomott whiskyszagú puszit Vivian homlokára.

– Ne feledd, hogy mit mondtam neked, édesem – súgta oda, és a mutatóujjával megütögette Vivian orrának hegyét. – Csak ne bukj le!

Vivian beszélgetéseket lehallgató pályafutása azzal a whiskygőzös bátorítással kezdődött. Mosolyogva felhúzta a takarót az álláig, megmozgatta a lábujjait, és abban reménykedett, hogy az álmai ezentúl tele lesznek claddagh gyűrűkkel és titkos beszélgetésekkel, amelyekben középiskolás lányok mennek férjhez. Ehelyett aznap éjjel arról álmodott, hogy egy sült hal, fenyegetőn felvonva vastag szemöldökét, üldözi őt egy hatalmas üvegpohárban, ő pedig elfelejtett úszni.

4. fejezet

Betty Miller visszahelyezte a telefonkagylót a villára, majd lassan hátracsúszott az aranyszínű bársony karosszékben. Úgy fúrta bele magát a párnába, akár egy elégedett macska. Miután keresztbe fonta a karját, fényesen csillogó, skarlátvörös lakkozott körmével elgondolkodva dobolt a karján. Ez most valami új volt, nem igaz? Nem a Woosterben megszokott átlagos pletyka. Nem, ez sokkal jobb volt. Botrányosabb.

Betty nem töltött sok időt azzal, hogy önmagát elemezze, mivel nem szerette azt a gyomorgörcsöt, amely ezt kísérte. Fogalma sem volt, hogy miért érdekelték annyira mások magánügyei, de ezt sohasem kérdőjelezte meg. Wooster kisváros volt, így ezt természetesnek tartotta. Néhány kritikusa, ahogyan a barátai egy része is, talán úgy vélte volna, hogy ez lehetőséget teremtett számára az összehasonlításra. Az összehasonlítás mindig megnyugtatta őt, hiszen a kifinomultságával és a gondosan felépített életmódjával ő a legjobb példával járt elől Wooster derék polgárai számára. Őszintén szólva, nem bánta, ha a dolgok az ő elképzelése szerint, mások beleszólása nélkül alakultak. Ha valaki azt akarta, hogy Betty Miller elfogadja őt, akkor nem volt tanácsos kivívni az ő haragját. Ez ilyen egyszerű volt.

Tavaly decemberben a Freedlander’s vívta ki Betty haragját azzal, hogy egy ocsmány, rendkívül ittas Mikulást alkalmaztak, veszélybe sodorva ezzel Wooster gyermekeinek ártatlanságát, és beszennyezve a karácsony gondolatát és szellemiségét. Jézus Krisztus nem azért született egy szalmával kitömött betlehemi jászolba, hogy valami ápolatlan, részeges csavargó feldúlja a Freedlander’s játékosztályát, és meggyalázza Urunk és Megváltónk különleges napjának szentségét. Betty pontosan ezt mondta az összes barátjának, akik aztán hűségesen támogatták őt az áruház bojkottjában, amíg a Részeg Mikulást el nem távolították onnan.

Betty haragja tavaly Wooster tankerületi igazgatóját érte utol, akinek volt mersze azt javasolni, hogy a Quinby Általános Iskola faji alapon ne tegyen különbséget a diákok között. A négerek a Bowman utcától délre laktak, és a gyerekeiket kényelmi szempontok miatt is oda járatták iskolába. Határozottan nevetséges felvetés volt, hogy ezért elhagyják a környéküket, amikor ott is kiváló iskolák működtek. Egyszerűen értelmetlenség volt. 1949-ben pedig Bettynek és a férjének, Charlesnak az utcájukban lakó Hammondékat kellett lebeszélniük arról, hogy egy néger családnak adják el a házukat. Egyszerűen nem illettek volna bele abba a környezetbe. Betty csak gondoskodni akart róla, hogy Woosterben mindenki ott lakjon, ahová tartozik. Egy közösség megszervezésekor a józan észre kellett hallgatni. „Mindenkinek megvan a maga helye”, mondta, miközben furcsának találta, hogy egy Clara Weaveréknél tartott teadélutánon erről kell győzködnie Marilyn Deant. Ezenfelül az apja bankjában nyáron történt sikkasztást sem volt ajánlatos felhozni a társaságában, nagyon nem.

Nem sokkal ezelőtt kifejezetten érdekes hírt hallott Vivian Dalton családjával kapcsolatban. Ma kis híján visszahőkölt, amikor Vivian a Freedlander’s kirakatablakán keresztül intett neki. Ráadásul abban a Bechtelben vett kalapban. Mégis kinek képzelte magát, hogy csak úgy odaintsen neki? A véletlen szemkontaktus még nem jogosította fel arra, hogy barátságosan üdvözölje. Viviannel bizony néha előfordult, hogy elfelejtette, hol a helye. Vasárnaponként a templomban például olykor az első öt sor valamelyikéhez kísérte a családját. Betty csak tavaly legalább kétszer látta ezt tőle. Nem hitte volna, hogy bárkit is emlékeztetnie kell arra, hogy az első öt sor azoknak a hívőknek volt fenntartva, akik évente legalább ezer dollárt adakoztak az Egyesült Metodista Egyháznak. És Betty pontosan tudta, hogy Daltonék ennél jóval kevesebbet adtak.

Az ő családja, gondolta önelégülten Betty, és rekedtes hangon felnevetett, de aztán puha, sápadt kezével hamar a szájára csapott. Nem akarta felébreszteni a gyerekeket. Mostanában így is olyan nehezen aludtak el. A Howdy Doody után alig lehetett bírni velük. Abban a televíziós műsorban permanensen hangoskodtak, és az az ördögi bohóc félpercenként dudált egyet. „Anya, őt Clarabellnek hívják!”, javították ki a gyerekei, akik a közelgő téli szünet és karácsony miatt eleve izgatottabbak voltak. Panaszosan sóhajtott egyet, amikor eszébe jutott a zajosabb ház, a napokig tartó havazás, a gyerekek nedves ruhája, a csizmájukkal az ő patyolattiszta szőnyegére behozott sár és latyak.