Farkas Anett: Bármi áron

© Farkas Anett, 2024

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A regényben részletek szerepelnek Charlie: Könnyű álmot hozzon az éj, ill. Cserháti Zsuzsa Édes kisfiam c. dalából

A szerző eddig megjelent kötetei:

A 33-as beteg, 2021

A 33-as ügy, 2022

A 33-as áldozat, 2022

Kettős játszma, 2023

Lázadó angyalok, 2023

Szerkesztette: Kovács Attila

Korrektúra: Török Tünde

Borítóterv: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Facebook-oldal:

https://www.facebook.com/farkasanett2001/

Instagram-oldal:

@farkasanett2001

ISBN 978-615-826-100-5

Magánkiadás (Pitypang Könyvek)

Felelős kiadó: Farkasné Pozsgai Anett

Bazsi, 2024

TARTALOM

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

PROLÓGUS

1. FEJEZET

2. FEJEZET

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Végtelenül hálás vagyok az összes olvasónak, akik lelkesen terjesztik a könyveim jó hírét, és kitartanak mellettem úgy is, hogy egyre nehezebb kitűnni a többi sikeres író mellett. Köszönöm, hogy segítitek a véleményetekkel a munkámat, a kedves szavakért nem győzök hálálkodni.

Mindig hálás vagyok, ha új olvasó talál rám, hisz nagy részben tőletek függ, érdemes lesz-e a következő történetet kitalálnom.

Nagyon jólesik, amikor elmondjátok a véleményeteket, és biztattok arra, hogy ne hagyjam abba az írást.

Köszönettel tartozom:

Farkas Miklósnak, valamint Baráth Andrásnak, akik helyszínelői, nyomozói és bűnügyi szaktudásukkal mindig segítik az újabb történeteimből a hibákat kiszűrni.

András feleségének, Krisztinek is köszönöm, hogy besegít az előolvasásba, és őszintén elmondja a véleményét a regényeimmel kapcsolatban. Azt mondta, neki ez a kötetem lett a kedvence.

Annak a pszichiáternek, akinek a segítsége nélkül nem születtek volna meg a karakterek.

A világ legjobb bétázó csapatának: Adrinak, Katinak, CS.S. Nikinek (a hármasuk verhetetlen krimikönyvek terén), a legjobb óvónőnek: Nikinek, Anyukámnak, Apukámnak, a Testvéreimnek, Sógornőimnek: Andinak és Noéminek, számomra a leghitelesebb Bloggereknek: Beának, Móninak, Barátnőimnek: Annának, Diának és Sárának. Köszönöm, hogy a helyes irányba tereltek. Mindig. Ezt a hosszú mondatot már nem először írom le. Erre nagyon büszke vagyok, hogy a csapatom a régi, kitartanak mellettem és töretlenül támogatnak.

Szeretném megköszönni a szerkesztőmnek, Attilának, a korrektúrázó munkát Tündének, a tördelési folyamatokat Franciskának, akik hihetetlenül tehetségesek és elkötelezettek.

Köszönöm Ádámnak a borítót, Andrásnak az előzetes videót.

Továbbá köszönöm az olvasócsoportomnak, a Farkas Anett rejtélyek tagjainak, hogy mindig mellettem állnak és ennyire szeretnek. Egyre többen vagyunk, ami azt mutatja, hogy bővül az olvasótáborom. Hihetetlen érzés, hogy ti vagytok nekem.

Végezetül pedig a legnagyobb köszönet a Férjemet és két gyönyörű kislányomat illeti: Annát és Lucát. Nélkülük semmi sem sikerülne, ők azok, akik mögöttem állnak, és mindig fogják a kezemet jóban-rosszban. Mindig, minden körülmények között, bármi áron… A

PROLÓGUS

Amikor megszületünk, nem tudhatjuk, milyen hosszú élet vár ránk. Az idő furcsa dolog. Ha várjuk, hogy valami jó történjen, úgy érezzük, lassan telik, vánszorog. Ha rossz híreket kapunk, az rögtön leigáz, magával ránt. Élet, halál, minden összekeveredik, egyetlen rettenetes pillanatban. A valóság megszűnik, elveszti jelentőségét.

A nő úgy érezte, a kórház falai elnyelik, a rendelő, ahol ül, bekebelezi és elemészti. Rosszul érezte magát, hányingere támadt, felsejlett előtte a jövő. Fehér köpenyes orvosok, zöld ruhás ápolók, fémszínű műszerek. Ezek a képek kavarogtak a fejében, váltogatták egymást minduntalan.

– Van remény, ne adja fel ilyen könnyen, kérem! – pillantott rá a férfi. – A további vizsgálatok teljes kórképet adnak, és annak függvényében tudunk további lépéseket tenni.

Hallgatta az orvost, miként játszik a szavakkal, milyen hűvösen beszél a helyzetéről. Neki bizonyára jobb sorsot szántak az égiek, hisz nem őt támadta meg a halálos kór. Jóképűnek látta divatos körszakállával, mélykék szemével, széles vállával.

– És ha nincs tovább? Mi van, ha számomra nincs remény? – szavai úgy csapódtak faltól falig, mint egy biliárdgolyó.

Egy darabig farkasszemet néztek egymással.

– Mindig van remény – érkezett az orvostól a késői válasz.

A beszélgetés úgy szövődött tovább, akár egy pókháló. A nő bólogatott, a férfi biztatta, és az előttük álló lehetőségekről magyarázott. Mégis, az orvos szavai hurrikánként zúztak szét minden szépet az elméjében. Képalkotó vizsgálatok, a daganat kezelése, a betegség típusai, szteroidok. Csillagok táncoltak előtte, az apró pöttyök úgy ugráltak ebben a színtelen, barátságtalan szobában, mintha utolsó táncukat járnák. Könny szökött a szemébe. Tudta, érezte, ez lesz. Felemelte a fejét, hagyta, hogy könnyei végigcsorogjanak az arcán. A sírás teljes erőből feltört a torkából, felhőként úszott ki a nyitott ablakon.

– Próbáljon megnyugodni! – mondta az orvos barátságosan, hangjában sajnálattal. – Összeállítottam magának egy részletes tájékoztatót. Őszinte leszek, jobb, ha tudja, mi vár önre, mint ha nem. Ez alapján felkészülhet, a kezelések, a mellékhatások nem érik váratlanul – a betege felé nyújtott egy vaskos mappát, a jobb széléből áttetsző papír lógott ki.

A nő a férfira nézett és elborította az önsajnálat. Elvette tőle a dossziét, a halálos ítéletét.

– Mik az esélyeim? Nem biztos, hogy én ezen az úton végig szeretnék menni.

– Ezt a további vizsgálatok után tudom megmondani. Jók a kórházunk statisztikái – húzta ki magát magabiztosan az orvos.

Statisztikák. A nő majdnem hangosan felnevetett. Volt már élménye egy másik kórházról, ami örökre megpecsételte az életét. Most pedig megint itt ült egy orvos előtt, ugyan egy másik osztályon és teljesen más ügyben, mégis, a hangulata épp olyan reménytelen és szomorú, mint akkor.

– Köszönöm – hirtelen elhallgatott, reszkető kezével eltakarta a szemét.

Felállt, komótos léptekkel az ajtóhoz sétált, a kilincsre tapasztotta tenyerét.

– A feljegyzések közt megtalálja a telefonszámomat. Várni fogom a hívását. Bízom benne, bölcs döntést hoz, és nem hagyja, hogy a sajnálat eluralkodjon magán. Még ön előtt állhat az élet, ne adja fel ilyen könnyen! – győzködte a férfi, bár a nő úgy gondolta, minden betegének ezt az előre legyártott szónoklatot adja elő.

Kinyitotta az ajtót, kilépett a folyosóra. Megpillantott egy kisfiút, előtte ott térdelt az édesanyja. Az anya beletúrt a hajába, a nő szeme megakadt a vastag csomón, ami kavarogva hullott a tükörsima padlóra. Akár az összeakadt hópelyhek, olyanok ezek a fakó tincsek, futott át az agyán. Az anyát és gyermekét tanulmányozta: a szeretetet, a vigaszt, a törődést, a ragaszkodást, amit szoros ölelésükből olvasott ki. Szíve elfacsarodott, a veszteség teljes erőből marta belülről. Tegye meg mégis? Nincs vesztenivalója, most már igazán nincs. Visszafordult, kicsit beljebb merészkedett a szobába.

– Keresni fogom – mondta, majd meg sem várva, hogyan reagál az orvos, kilépett, és becsukta maga mögött a rendelő ajtaját.

Miközben elhaladt az anya és fia mellett, régi emlékek törtek rá, úgy, mintha valaki piciny nyilakat lövöldözne rá, és ezek a nyilak mérhetetlen szenvedést és keserűséget oltottak belé. Egy gondolat fogant meg benne, egy szörnyű gondolat. Édesanyja egyszer azt mondta neki, hogy a tűz elhamvasztja saját magát, hacsak nem nyitunk ablakot, és ezzel nem lobbantjuk újra életre. Élet. Milyen rövid. Kinek öröm, kinek bánat. A folyosó végén megtorpant egy pillanatra. Visszanézett az anyára és gyermekére. Döntött. Végül meghozta végső döntését. Megteszi. Nem kéreti tovább magát, hisz nincs többé vesztenivalója. Hóna alá szorította a mappát, és elindult, hogy újraélessze a múltját, a fájdalmát. A neki ártó embereknek most ő fog szenvedést okozni. Igaza volt a legnagyobb segítségének, annak, aki mindig kitartott mellette. A továbblépésre legjobb gyógyír: a bosszú.

Ez az ő döntése, az ő választása.

1. FEJEZET

1990

Amikor szerelme meglátogatta, Gréta mindig megnyugodott. A férfi jelenléte a pórusain keresztül szivárgott a lelkébe. Legelső alkalommal feszengett, a másikhoz képest sokkal szerényebb körülmények között élt. De ez a zavar már elmúlt, fesztelen volt a társaságában. Ránézett az étkezőasztalnál álló férfira.

– Ma meddig tudsz maradni? – felkapaszkodott a konyhapultra, kényelmesen elhelyezkedve a ragasztott lemezekből összerakott munkalapon. A konyhaablakban megpillantotta magát, és tetszett neki a látvány. Ez vagyok én, gondolta. Hámori Gréta tizenkilenc éves, felelősségteljes nő, aki mindent hátrahagyva segíti egyedülálló édesanyját és egyetlen, tíz évvel fiatalabb húgát. Eszébe jutott a nap, amikor húga születése után az apja elköltözött, hogy egy másik nővel kezdjen új életet egy Heves megyei kis faluban. Az anyjuk sokáig sírt az apának és hűséges férjnek nem nevezhető férfi után, aztán az évek alatt szép lassan megbékélt sorsával. Három műszakban dolgozott, sohasem volt otthon, folyton túlórázott, hogy az asztalra étel kerüljön. Ruházta, taníttatta lányait erején felül, zokszó nélkül, mégis a legfontosabbat vonta meg tőlük: az anyai szeretetet. Gréta a főiskola első éve után döntött úgy, feladja álmait és segít a családjának. Bolti eladó lett a sarki közértben. Hat órában dolgozott, mellette varrt, abból egészítve ki fizetését. Nem bánta meg a döntését. Már ketten kerestek, így, ha beosztással is, de már gond nélkül fizették a számláikat, és jutott ételre és új ruhákra. Elszakadt tükörképétől és a barátjához fordult.

– Szeretnék mondani neked valamit.

A férfi Gréta lábai közé furakodott, kezét a nő derekára fonta.

– Mit szeretnél, meddig maradjak? – tekintete megállapodott barátnője halvány rózsaszínre színezett ajkán. – Egy újabb titok? Egyébként én is pont beszélni akarok veled.

Gréta válasz helyett vigyorgott.

– Meddig maradj? – terelte vissza inkább a témát. – Kellett nekem megkérdezni – forgatta a szemét. – Lefogadom, késő estig szeretnél a szobámban időzni.

– Ez mind miattad van, mert ellenállhatatlannak tartalak.

– Még nem kaptál kosarat nőtől, ugye? – húzta fel a szemöldökét, arca izzott a férfi közelségétől.

Gréta összerezzent, mikor a barátja az arcához hajolt és végignyalta az ajkát. Egész teste elernyedt, a férfi nyelve becsusszant a szájába, az ízével hirtelen nem tudott betelni, olyan jólesett neki. Barátja keze átvándorolt a hajához, óvatosan túrt bele a nő szőkésbarna tincseibe. Csak akkor hagyta el a lány ajkát, amikor lassan végigcsókolta a nyakát.

– Mit művelsz velem, Gréta? – morogta. – Nem bírom abbahagyni.

– Ne hagyd abba! – csókolt vissza a lány még nagyobb hévvel. – Ne hagyd abba! – ismételte.

– Valamiről beszélnünk kell, ezért is jöttem el hozzád – hagyta abba a csókot a férfi. – Fontos.

Gréta megdörzsölte az ajkát. Fájt neki, de a lehető legjobb értelemben.

– Megijesztesz. Miről van szó? – előrehajolt, kétségbeesetten érezni akarta újra a csók ízét, de a másik elhátrált. – Egyébként, amit én mondanék neked, szerintem nem lehet fontosabb a te mondandódnál.

– Tudsz picit figyelni rám? Szeretnék túl lenni rajta.

– Megcsaltál? – bámult rá a lány, szemében pillanatnyi düh villant.

Gréta még a főiskolán ismerte meg a barátját. Elsőéves volt, egyből felfigyelt a jóképű férfira. Az ebédlőben aztán sor került a nagy találkozásra, amit Gréta nem egészen úgy tervezett, ahogy megtörtént. Éppen egy megrakott tálcát cipelt, amikor összeütköztek, és az egészet a fiú ölébe borította. Aznap reggel édesanyja magas sarkú cipőjében és szoknyában billegett be az étkezdébe, a megszokott bakancs és farmer helyett, de tetszeni akart. A fiút kinézte már magának korábban, a távolból csendes megfigyelője volt. Sokszor lejátszotta a fejében az első alkalmat, azt, amikor ténylegesen találkoznak. Természetesen nem úgy, hogy ráborítja az ebédjét.

– Elnézést – mondta elvörösödve. – Nem direkt volt – leguggolt, és kezével megpróbálta letakarítani a férfi nadrágját.

– Nálad ez az előjáték?

A lány azt hitte, ezzel vége, elvágta magát a másiknál, de nem így történt. A fiúnak imponált Gréta, még aznap délután randira hívta. Azóta eltelt másfél év, a kapcsolatuk kiegyensúlyozottnak mutatkozott, kisebb hullámvölgyekkel megspékelve.

A lány most megszeppenve bámult a férfira, kényszerítette magát, hogy visszahuppanjon a jelenbe. Leereszkedett a pultról, a csapból hideg vizet engedett egy pohárba, kiszáradt torkára.

– Beszélj, essünk túl rajta! – ivott, száját a ruhaujjába törölte, mint a gyerekek.

– Tudod, hogy sohasem csalnálak meg, Gréta! Egyáltalán miért jut ilyen butaság az eszedbe?

– Akkor? Kibököd végre? – indulatosabban szólt, mint szeretett volna, meg is bánta rögtön a méreggel átitatott hangot.

A barátja szomorúnak tűnt, és ettől úgy érezte, mintha a szívét fojtogatnák. Nem akarta így látni, ahhoz túlságosan szerette.

– A szüleidről van szó?

Gréta nem ápolt jó kapcsolatot a férfi szüleivel. Jobb partit szántak a fiuknak, Gréta nem illett bele ebbe az elképzelt családi idillbe. Ezt többször a tudomására is hozták gátlástalan módon. Hibáztatták, amiért otthagyta a főiskolát a pénz miatt, annak ellenére, hogy tanulmányi eredménye kiemelkedő volt. Újságírónak tanult, de ezt az álmát jó időre jegelte az édesanyja és egyetlen testvére miatt. Önfeláldozó volt mindig, saját magára gondolt legutoljára.

– Részben – felelte a fiú. – Apám üzletet kötött egy nagyon fontos emberrel, aki bónuszként felajánlott egy állást nekem.

– Milyen állást? Hiszen még tanulsz! – érvelt rögtön a lány.

– Ez a lényeg. Külföldön folytathatnám tovább a tanulmányaimat, mellette pedig kamatoztathatnám a tudásomat.

– Velünk mi lesz?

– Gyere velem! – pillantott rá komor szemekkel a szerelme. – A szüleim már beleegyeztek.

– Nem tehetem, hisz tudod. Nekem itthon van dolgom. Van egy húgom. Gondoskodnom kell róla.

– Néha igazán gondolhatnál magadra is. Ez a te életed. Az anyád dolga felnevelni a húgodat, nem a tiéd! Veled akarok élni, később, ha önálló keresetem lesz, feleségül szeretnélek venni.

– Hidd el, ez minden vágyam, de nem mehetek veled – Gréta tehetetlenségében elsírta magát. – Meg kell értened, én nem vagyok olyan szerencsés helyzetben, mint te.

– Nélküled nem fog menni.

– Menni fog. Te erre születtél, ezért választottad ezt a pályát. Nézz előre, legalább egyikünknek sikerüljön megvalósítani az álmát.

– Mit sem ér nélküled!

Gréta túlságosan kimerült volt ahhoz, hogy a suttogásnál hangosabban beszéljen.

– Mikor utazol el?

A fiú könyörögve nézett Grétára. A lány úgy érezte, mintha ezernyi dolgot kiabálna felé a szemével, de mégsem mondott semmit. Valahol mélyen a lány még hangosabban kiabált vissza neki, de közben ő is csöndben maradt.

– A hétvégén.

– Már? Hisz az holnapután van – szorult el Gréta szíve. – Mióta tudod?

– Két hete. Nyár végén mondta el az apám.

Mindezek után a lány mit is mondhatott volna? Mit válaszolhatott volna annak a fiúnak, akinek odaadta a szívét, a szüzességét, életének legboldogabb szeletét? Semmit. Hagynia kell, hogy elmenjen. Kénytelen lesz hagyni, hogy kisétáljon az életéből. Nem tarthatja vissza, nem láncolhatja magához.

– Azt kívánom, váljon valóra az, amit szeretnél.

– Visszajövök érted, addig tartjuk a kapcsolatot. Mindössze két év. Közben hazajövök, meglátogatlak – lépett a lány elé a fiú, és kezébe vette könnytől átitatott arcát.

– Ne ígérj hamis reményeket, kérlek – hárított Gréta. – Mindketten tudjuk, ez lehetetlen. Az elején lehet, működne, aztán megunnánk a távolságot. Én biztosan – mondta ellenvetést nem tűrő hangon. – Megértettem. Neked ki kell használnod ezt a lehetőséget, lehet legközelebb nem lesz ilyen szerencséd. Cserébe azonban azt kérem, ne keress, ne írj. Felejts el!

– Szeretlek, Gréta! Ezt nem kérheted tőlem!

– Ezt kérem! Szeretném, ha most elmennél. Ne nehezítsd meg a helyzetemet!

– Valamit te is akartál mondani nekem – kapaszkodott bele az utolsó szalmaszálba a másik.

– Az már lényegtelen, elvesztette a jelentőségét – lépett a bejárathoz Gréta, kitárva a fiúnak az ajtót. – Sok szerencsét!

Gréta szíve kalapált, rázta a hideg. Nem sok választotta el a teljes összeomlástól.

– Hogy köszönjek el valakitől, aki nélkül el sem tudom képzelni az életemet?

– Csak sétálj el.

Grétának bűntata támadt. Túl kegyetlenül bánt vele, mert nem akarta, hogy visszajöjjön. Jobban szerette a fiút a saját életénél, azt akarta, menjen a saját álma után, amibe most a lány nem fért bele. Visszatartaná, elterelné a figyelmét. Erőt kell vennie magán és végleg elüldözni őt, ugyanis tudta, visszajön érte holnap, meg holnapután is. A konyhaablakból, a függöny mögül figyelte a sziluettjét addig, míg el nem tűnt. Végigsimított a csipkeanyagon, nagy levegőt vett, végül kifújta. Száját beharapta, visszaszorította a küszöbön álló sírást, és a szobájába sétált. Leült a szépen bevetett ágyra, hátradőlt, angyalként terült el a takarón. Megengedett magának pár perc pihenőt, szemét hanyagul lecsukta, aludni próbált. Maga sem tudta, mennyi idő telhetett el, apró zajok térítették észhez. A szoba ajtaja nekicsapódott a falnak, egy copfos kislány száguldott be rajta. Mellé ugrott, úgy rugózott a matracon, mintha a játszótéren lenne. Minden bevezetés nélkül zúdította nővérére frissen szerzett iskolai élményeit.

– Azt a fiút, aki cukkolt, beköptem a tanító néninek, és beírást kapott.

Gréta felült, kidörzsölte a szeméből az álmot, melegen rámosolygott a húgára. Nem akarta, hogy bármi szomorúságot leolvasson a kislány az arcáról.

– És akkor szerinted megoldódott a probléma?

– Nem tudom, de legközelebb nem ússza meg ennyivel – vigyorgott. – Azt mondta szerelmes belém, és meg akar puszilni.

– Akkor biztosan ezért csúfol, nem igaz, Hercegnő?

– Kitépem a nyelvét!

– Na, na, ilyet nem mondunk ebben a házban!

– Anya mindig ezt mondja, ha csúnyán beszélek.

– Mi felnőttek vagyunk, nekünk néha kicsúszhat ronda szó a szánkon, de te még csak kilencéves vagy.

A kislány megvonta a vállát, és figyelmen kívül hagyta nővére figyelmeztetését.

– Mi az ebéd? Korog a gyomrom – lódult meg az ajtó felé. – Gyere, együnk!

– A kedvencedet főztem, rántott halat tört burgonyával – felelte Gréta, de a kislány már a konyhában zörgött az edényekkel.

A lány szájára mosolyt csalt a húga, legszívesebben magához szorította volna, szeretethiánya támadt. Felállt, végül megtorpant, az ágy melletti fiókhoz hajolt, kihúzta, kotorászni kezdett benne. Ujjaival kitapintotta a borítékot, benne a levéllel. Kibontotta, és szorosan a szívéhez szorította. Úgy szerette volna elmondani neki!

– Jössz, Gréta? – rontott rá újra a kislány. – Az mi? Mi van a kezedben? Elolvashatom?

– Vérvételen voltam, úgysem értenéd.

– Te érted?

A nő elmosolyodott.

– A lényeget igen.

A kislány nem tett fel további kérdéseket, újra az étkezőbe szaladt, kisvártatva pohárcsörgés hallatszott.

– Összetörtél valamit? – kiabálta. – Ne nyúlj semmihez, rögtön megyek!

Mielőtt összehajtotta a papírt, még egyszer leolvasta az eredményt. Mély levegőt vett, kezét a hasára simította. Nem tudta elújságolni a férfinak a titkát. Egyedül kell szembenéznie ezzel a kilátástalan, egyben reményteli helyzettel. Igyekezett nem bánatosnak tűnni, hisz igaz szerelem volt az övéké, pusztán a kapcsolatukat tönkrezúzta a valóság. Nagy feladat várt rá. Meg fog ismerkedni az anyai szív titkával. Egy új életet hoz világra, és elhatározta, egyedül birkózik meg ezzel a helyzettel, kihozva belőle a legjobbat. Továbblép, még ha egy része bele is halt ebbe a mai napba. Mégsem tudott szabadulni attól az érzéstől, hogy valaki beárnyékolja majd elképzelt, boldog jövőjét.

2. FEJEZET

2005

A Balatont bámulta, és azon tűnődött, jól döntött-e. A szemét meresztve próbálta magába szívni a táj szépségét, a látvány elkápráztatta. Tihany volt Magyarország legszebb gyöngyszeme, hangulata és történelmi emlékei akaratlanul is vonzották a turistákat. Ezért választotta ezt a helyet célpontjául, mert ide sokan jönnek el kikapcsolódni. Úgy érezte, mintha egy örökkévalóság óta várna itt, fejében újra és újra lejátszotta gondosan előkészített tervét. Egy réce lusta szárnycsapásokkal lebegett el a feje fölött, aztán megfordult és visszacikázott a fák közé. Feje lüktetni kezdett a hirtelen jött fájdalomtól, a nap túl erősen szórta sugarait, és ez megviselte a nőt. Lerogyott a partra, törökülésbe helyezkedett, a homok finom porként szivárgott az ujjai között. Apró szellő cirógatta a haját, az arcába simuló hajszálak megcsiklandozták az orrát. Egy elhajított vékony fadarab után nyúlt, azzal rajzolt pálcikaembereket a porba. Összesen hat alakzatot firkált maga elé, öt férfit és egy nőt.

– Doktor Kollár Péter – búgta egész halkan, szavai szinte meg sem születtek, olyan suttogva beszélt. – Tudok a legmocskosabb dolgaidról, amivel sakkban tartod a női alkalmazottjaidat. Mit gondolsz, meddig mehet ez így tovább? – olyan erővel harapott rá a szája szélére, hogy vér serkent belőle. – A munkádat hanyagul végzed. A tisztességes, fizető ügyfeleidet megalázod és lelépsz a pénzükkel, amit meg sem érdemelsz – a fémes íz egyre inkább feltüzelte a nő haragját.

A barna fadarabbal egy suhintással húzta át az első emberalakot.

– Te, nőgyógyászok gyöngye – bökött második skiccére. – Hazug, félrevezető és csaló vagy! Ha tudnád, mi célból kerültél ide, egyből eltűnne a pofádról az a kéjes vigyor. Otthon eljátszod a mártír férjet, a házadon kívül meg istennek képzeled magad!

Az ágat kettétörte és a szív tájékán megbökte az orvost ábrázoló karikatúrát. A gondolatok a fejében, mint egy zsibbasztó trauma, vették át elméje felett az uralmat. A nap kérlelhetetlenül emelkedett a fátyolszerűen átlátszó égen, a hőség rátelepedett a koponyájára, elviselhetetlenül perzselte a karját és a lábát.

– Krisztián, te nyomozónak nem nevezhető senkiházi! Ha annak idején lett volna benned cseppnyi emberség, talán nem fajulnak idáig a dolgok. Ezért megfizetsz, méghozzá sokszorosan.

Lábával kiradírozta a harmadik képet a homokban.

– Nem sajnálva pénzt, munkát, időt, a fél életemet tettem arra, hogy mindannyian összegyűljünk itt, ezen a szép helyen. Biztosítani fogom mindenkinek az emlékezetes nyaralást – mosolyodott el, de a szeme nem nevetett. – Oly sok erőfeszítésembe telt, hogy ezt létrehozzam. Mindenkinek tudom a mocskos titkát, és ha saját magatoktól nem hozzátok nyilvánosságra, majd én megteszem.

A negyedik rajzot kezdte el bámulni. Alattomosan és körmönfontan készült erre a hétre. Az agyában őrült teóriák, ördögi előérzetek versenyeztek egymással.

– Minorits Kornél – ízlelgette a nevet, aztán újra körülnézett, de szerencsére senki nem nézett rá ferde szemmel, amiért a parton magában beszél. A nyaralók túlságosan el voltak foglalva a saját gondjaikkal, bajaikkal, örömeikkel, a családjukkal, szeretőjükkel. Neki ez most épp kapóra jött. – A lányodat sajnálom a leginkább. Minek is hoztad magaddal? Első sorból fog szembesülni az apja tetteivel – böködte a férfit ábrázoló firkát, végül egy nagy x-szel beterítette. – Vajon most milyen alkut kötsz?

Először persze nem volt biztos magában. Évek alatt rakta össze a tervet. Hosszú időn át érlelődött benne a harag, és mostanra hitte el, igazán képes lesz rá, végig tudja csinálni ezt a hadjáratot.

– A pénz fontos. Anélkül az ember nem létezhet. Ezt megtanultam, ezért dolgoztam éjjel-nappal, mert ha nincs belőle bőségesen, szóba sem állnak veled. Muszáj volt a kapukat megnyitnom.

Ingoványos talajra lépett, kockáztatott, alkut kötött.

– Nem véletlenül vagyunk pont itt. Innentől kezdve mindennek oka van. Minden, amit teszek vagy gondolok, előre eltervezett.

Tudta jól, mi forog kockán, mégis tiszta szívből állt bele a feladatba.

– Egy gyereket elvenni az édesanyjától a lehető legnagyobb bűn a világon. Főleg, ha azt az anyát megvezetik, hazugnak nevezik és őrültnek nyilvánítják. Őrült – suttogta. – Ki az őrült? Az, aki foggal-körömmel küzd a saját véréért? Akkor én most őrült vagyok? – önkéntelenül szakadt ki belőle a kérdés, annyira átérezte a rátelepedő fájdalmat. – Árnyékként beolvadni a kórház alkalmazottjai közé nem alattomos dolog? Kihasználni a másik tudatlanságát, gyengeségét, jóhiszeműségét?

Magán érezte a többi strandoló kíváncsi tekintetét. Ennyire hangos lenne? Kedve lett volna odakiáltani nekik, hogy törődjenek a maguk dolgával, de csendben csak annyit motyogott:

– Elnézést, rossz hírt kaptam – egy mozdulattal szétkente lábával a hat formát, és talpra szökkent.

Elindult visszafelé, lassú, komótos lépésekkel haladt a homokos parton. Sorra vette, hogy mi alakulhat rosszul az elkövetkezendő napokban, de nem jutott eszébe semmi. Alapos volt, és mindent számításba vett. Évek munkájával készítette elő ezt a hetet.

– Nem várhatok tovább.

A vízparttól mindössze kétszáz métert haladt visszafelé, amikor megérkezett a kilenc egymás mellett elhelyezkedő, de teljesen különálló faházhoz. Végighaladt a térkövezett parkolón, elsétált a bungalók előtt elterülő kültéri medencék, valamint a játszótér mellett, és belépett a hármas számmal ellátott ajtón. A konyhán keresztül a hálószobába ment, magába szippantotta a vázába helyezett szárított levendula illatát.

– Kezdődhet a játszma – mondta határozottan. – Ideje a pornépnek meglakolni. Azok hatan tönkretettek mindent.

A falra kihelyezett egész alakos tükörhöz lépett, és megkönnyebbülten látta, hogy feleannyira sem néz ki olyan rettenetesen, mint képzelte. Kissé megpirult a napon, bár sápadt arcának még jót is tett ez. Érezte ritmusos szívdobogását, gyors volt, és egyenletes, kissé zihálva vette a levegőt. Izgult. A zsebébe nyúlt, kihúzott belőle egy cigirágót, ami ilyen helyzetekben már jó ideje nyugtató hatással bírt számára. Az igazit elhagyta egy ideje, ezt a látszatot saját magának akarta fenntartani, még ha ez a kép hamis is volt. Jólesett látni a szájából kilógó cigarettára hasonlító édességet. Tisztában volt vele, hogy rögeszméssé vált. Engedte, hogy a mániákus és beteges ragaszkodása a bosszúhoz elrontsa az életét. Ilyenkor egyre csak azt ismételgette:

– Nem vagyok szörnyeteg. Egyáltalán nem…