Anton Pavlovics
Csehov

Három nővér

Dráma négy felvonásban
– részlet –

Morcsányi Géza
fordítása

Fordította, a jegyzeteket és az utószót írta
MORCSÁNYI GÉZA

A mű eredeti címe: Три сестры
A fordítás alapjául szolgáló kiadás:
А. П. ЧЕХОВ: Полное собрание сочинений и писем в тринадцати томах,
Том двенадцатый, ПЪЕСЫ 1889–1891
Издательство «Наука», Москва, 1986.

Fordítás © Morcsányi, Géza, 2021

Szereplők

Andrej (Andrej Szergejevics Prozorov)

Natasa (Natalja Ivanovna) menyasszonya, aztán felesége

Olga (Olga Szergejevna)
Mása (Marija Szergejevna)
Irina (Irina Szergejevna) ⎫
⎬ Andrej lánytestvérei
⎭

Kuligin (Fjodor Iljics Kuligin) gimnáziumi tanár, Mása férje

Versinyin (Alekszandr Ignatyevics Versinyin) alezredes, ütegparancsnok

Tuzenbah (Nyikoláj Lvovics Tuzenbah) báró, főhadnagy

Szaljonij (Vaszilij Vasziljevics Szaljonij) törzskapitány

Csebutikin (Iván Romanovics Csebutikin) katonaorvos

Fedotyik (Alekszej Petrovics Fedotyik) hadnagy

Rode (Vlagyimir Karlovics Rode) hadnagy

Ferapont öreg kapus az elöljáróságon

Anfisza dada, nyolcvanéves öregasszony

A cselekmény egy kormányzósági székhelyen játszódik.1

Első felvonás

A Prozorov-ház. Szalon oszlopokkal, mögöttük látszik az ebédlő. Dél körül jár; odakint szépen süt a nap. Az ebédlőben reggelihez terítenek.

Olga a leánygimnázium kék tanárnői egyenruhájában van, mindvégig dolgozatokat javít, állva és járkálva; Mása fekete ruhában, kalapját a térdén tartva ül, és egy könyvet olvas; Irina fehér ruhában áll, elgondolkodva.

Olga

Apuka pont egy éve halt meg, éppen ma, május ötödikén, a névnapodon, Irina. Nagyon hideg volt, esett a hó akkor. Én azt hittem, nem fogom túlélni, te ájultan feküdtél, mint egy halott. És nézd meg, elmúlt egy év, könnyedén vissza tudunk rá emlékezni, már fehér ruhában vagy, az arcod ragyog. (Az óra tizenkettőt üt.) Akkor is ugyanígy ütött az óra.

Szünet.

Emlékszem, amikor apukát vitték, szólt a zene, a temetőben sortűz volt. Tábornok volt, dandárparancsnok, mégis kevesen jöttek ki. Akkor egyébként eső esett. Havas eső, ömlött.

Irina

Minek erre emlékezni!

Az oszlopok mögött, az ebédlőben az asztalnál föltűnik Tuzenbah báró, Csebutikin és Szaljonij.2

Olga

Ma meleg van, nyitva lehet hagyni az összes ablakot, pedig a nyírfák még nem rügyeznek. Apuka tizenegy éve kapta meg a dandárt és jött el velünk Moszkvából, és – tisztán emlékszem – ilyenkor, május elején, Moszkvában már minden virágzik, meleg van, csupa napfény minden. Tizenegy éve, de úgy emlékszem ott mindenre, mintha tegnap jöttünk volna el. Édes istenem! Ma reggel felébredtem, megláttam ezt a fényözönt, megláttam a tavaszt, és zakatolni kezdett a szívem az örömtől, vadul vágyni kezdtem haza.

Csebutikin

Meg a jónyavalyát!

Tuzenbah

Persze hogy marhaság.

Mása elmereng a könyv fölött, halkan fütyülni kezd valamit.

Olga

Mása, ne fütyülj. Hogy vagy képes!

Szünet.

Attól, hogy mindennap bent vagyok a gimnáziumban, és aztán estig órákat adok, állandóan fáj a fejem, és a gondolataim, mintha már megöregedtem volna. És tényleg, ez alatt a négy év alatt, mióta a gimnáziumban dolgozom, érzem, ahogy mindennap csöppenként megy ki belőlem az erő is, a fiatalság is. És csak arról ábrándozom egyre többet, hogy…

Irina

Elmenjünk Moszkvába. Eladjuk a házat, itt mindent befejezünk, és – Moszkvába…

Olga

Igen! Minél előbb Moszkvába.

Csebutikin és Tuzenbah nevet.

Irina

Andrejből valószínűleg egyetemi tanár lesz, ő úgyse maradna itt. Csak szegény Másával lesz gond.

Olga

Mása majd mindig egész nyárra följön Moszkvába.

Mása halkan fütyülni kezd valamit.

Irina

Ha isten segít, minden ki fog alakulni. (Kinéz az ablakon.) Szép idő van ma. Nem tudom, mitől van ilyen jókedvem! Ma reggel eszembe jutott, hogy névnapom van, és úgy megörültem, és eszembe jutott a gyerekkorom, amikor még élt anyuka. És milyen csodálatos gondolatok jártak a fejemben, micsoda gondolatok!

Olga

Csak úgy ragyogsz ma reggel, szebb vagy, mint valaha. És Mása is szép. Andrej csinos lenne, csak nagyon meghízott, az nem áll jól neki. Én pedig megöregedtem, jól lefogytam, attól, biztos, hogy mérgelődök az iskolában a lányokkal. Ma szabadnapom van, itthon vagyok, nem is fáj a fejem, fiatalabbnak is érzem magam, mint tegnap. Huszonnyolc éves vagyok még csak… Minden jól van, isten akarata minden, de az az érzésem, hogy ha férjhez mentem volna és otthon ülnék egész nap, akkor jobb lenne.

Szünet.

Én szeretném a férjemet.

Tuzenbah

(Szaljonijnak.) Ez olyan marhaság, amit mond, hogy nem hallgatom tovább. (Bejön a szalonba.) Elfelejtettem mondani. Ma meglátogatja magukat az új ütegparancsnokunk, Versinyin. (Odaül a pianinóhoz.)

Olga

Nocsak! Nagyon örülök.

Irina

Öreg?

Tuzenbah

Nem, az nem. Legföljebb negyvenéves lehet, negyvenöt. (Halkan játszani kezd.) Látszik rajta, hogy rendes fiú. Esze is van – az egyértelmű. Csak sokat beszél.

Irina

Érdekes ember?

Tuzenbah

Igen, eléggé, csak ott a felesége, az anyósa és két kislány. Ráadásul ez a második házassága. Megy mindenhová vizitbe, és mindenütt elmondja, hogy nős és van két kislánya. Itt is el fogja mondani. A felesége kicsit félnótás, hosszú copfot hord, mint egy bakfis, csak éteri dolgokról hajlandó beszélni, filozofál, és gyakran megpróbál öngyilkos lenni, nyilván, hogy borsot törjön a férje orra alá. Én az ilyet már rég otthagytam volna, de Versinyin tűri, és csak panaszkodik.

Szaljonij

(Csebutikinnal bejön az ebédlőből.) Egy kézzel csak huszonöt kilót3 emelek meg, de kettővel nyolcvanat, sőt százat is. Amiből azt vonom le, hogy két ember egy embernél nem kétszer erősebb, hanem háromszor, sőt többször…

Csebutikin

(Menet közben olvassa az újságot.) Hajhullás esetén… fél üveg alkoholhoz tíz gramm4 naftalint… feloldjuk, és naponta alkalmazzuk… (Egy noteszba jegyez.) Ezt kérem, följegyezzük! (Szaljonijnak.) Tehát ahogy mondom, a dugó bele van dugva a fiolába, és azon keresztül megy egy kis üvegcső… Akkor vesz egy csipetnyi közönséges, sima timsót…

Irina

Iván Romanics, aranyos Iván Romanics!

Csebutikin

Mi van, kicsi lányom, gyönyörűségem?

Irina

Tessék nekem megmondani, hogy mitől vagyok én ma ilyen boldog? Mintha vitorláznék, fölöttem a széles, kék égbolt, és nagy, fehér madarak szállnak. Mitől van ez? Hm?

Csebutikin

(Irinának mindkét kezét megcsókolja, gyengéden.) Drága fehér madárkám…

Irina

Ma, amikor fölébredtem, fölkeltem, és megmosdottam, akkor hirtelen olyan érzésem támadt, hogy tisztán látom az egész világot, és tudom, hogy hogy kell élni. Aranyos Iván Romanics, én mindent tudok. Az embernek munkálkodnia kell, dolgozni, az arca verejtékével, mindegy hogy kicsoda, és ez az egy dolog az életének a célja és értelme, ez számára a boldogság, a gyönyörűség. Milyen jó munkásnak lenni, aki hajnalban kel, töri az utcán a követ, vagy pásztornak, vagy tanítónak, aki tanítja a gyerekeket, vagy mozdonyvezetőnek… Édes istenem, és nemcsak embernek, hanem még ökörnek is jobb, egy egyszerű lónak is jobb lenni, csak dolgozhasson, mint olyan fiatal nőnek, aki délben kel, aztán ágyban kávézik, aztán két óra hosszat öltözködik… jaj, az szörnyű! A legnagyobb kánikulában tud néha olyan szomjas lenni az ember, amennyire én most vágyom a munkára. És ha nem fogok korán kelni és dolgozni, akkor tagadja meg tőlem a barátságát, Iván Romanics.

Csebutikin

(Gyöngéden.) Megtagadom, megtagadom…

Olga

Apuka ránevelt bennünket a hétórás kelésre. Irina mostanában hétkor ébred, és legalább kilencig még fekszik és gondolkodik. De milyen komoly arccal! (Nevet.)

Irina

Te még mindig kislánynak látsz, és meg vagy lepve, amikor komoly az arcom. Húszéves vagyok!

Tuzenbah

Vágyakozás a munka után, te jóisten, mennyire ismerem! Én még soha életemben nem dolgoztam. Péterváron születtem, abban a rideg és fennhéjázó városban, egy olyan családban, amelyik soha nem tudta, mi az, hogy munka meg gond. Emlékszem, amikor a kadétiskolából mentem haza, inas húzta le a csizmámat, én közben pimaszkodtam, anyám meg szent áhítattal nézett rám, és mindig csodálkozott, ha mások nem így néztek. Óvtak a munkától. De teljesen nem sikerült nekik megóvniuk, csak majdnem! Eljött az idő, közeledik egy óriás, érik az egészséges, erős vihar, jön felénk, már itt van a közelben, és nemsokára elfújja a társadalmunkból a lustaságot, a közönyt, a munkával szembeni előítéletet, a poshadt unalmat. Dolgozni fogok, és mondjuk huszonöt-harminc év múlva már minden egyes ember dolgozni fog. Mindegyik!

Csebutikin

Én nem fogok dolgozni.

Tuzenbah

Maga nem számít.

Szaljonij

Huszonöt év múlva ön már nem lesz a világon, hála istennek. Két-három éven belül megüti a guta, vagy én földühödök, és golyót röpítek a homlokába, angyalom. (Zsebéből parfümösflakont vesz elő, beparfümözi a mellét, kezeit.)

Csebutikin

(Nevet.) Én aztán tényleg soha semmit nem csináltam. Amióta kikerültem az egyetemről, a kisujjamat se mozdítottam, de még egy könyvet se olvastam el, hanem csak az újságokat olvasom… (Másik újságot vesz elő a zsebéből.) Tessék… Az újságokból tudom, hogy volt például egy Dobroljubov,5 de hogy aztán miket írt – azt nem tudom… A jó ég tudja…

Hallatszik, hogy az alsó szintről kopognak a padlón.

Na… Hívnak lentről, valaki jött hozzám. Mindjárt jövök… Várjanak meg… (Sietősen távozik, a szakállát fésülgeti a kezével.)

Irina

Kifundált valamit.

Tuzenbah

Igen. Olyan ünnepélyes ábrázattal ment el, nyilván mindjárt hoz kegyednek valami ajándékot.

Irina

Jaj, de kellemetlen!

Olga

Igen, borzalmas. Mindig butaságokat csinál.

Mása

Zöld tölgy a tenger szögletében, színarany lánc a derekán… Színarany lánc a derekán…6 (Föláll, és halkan dúdolni kezd.)

Olga

Rosszkedvű vagy ma, Mása.

Mása fölteszi a kalapját, közben tovább dúdol.

Hova mész?

Mása

Haza.

Irina

Furcsa…

Tuzenbah

Itt hagyni a névnapot!

Mása

Mindegy… Majd jövök este. Isten veled, édesem… (Megcsókolja Irinát.) Még egyszer isten éltessen, jó egészséget, sok boldogságot. Azelőtt, amikor még apuka élt, a névnapokra mindig eljött vagy harminc-negyven tiszt, nagy nyüzsgés volt, most meg másfél ember van, és síri csönd… Megyek… Rám jött ma a merleklundia,7 rosszkedvem van, ne is figyelj rám. (Könnyein át elneveti magát.) Majd később beszélünk, addig isten veled, drágám, elmegyek valahová.

Irina

(Elégedetlen.) Milyen tudsz lenni…

Olga

(Könnyek között.) Én megértelek, Mása.

Szaljonij

Ha egy férfi filozofál, abból filozofisztika lesz, vagy mondjuk szofisztika; ha viszont egy nő filozofál, vagy két nő, az már – bölcs Salamon mondá vala.

Mása

Mit akar ezzel mondani, maga borzalmasan rettenetes ember?

Szaljonij

Semmit. Jajszavát is elfeledte, a medve magát hogy rávetette.8

Szünet.

Mása

(Olgának, mérgesen.) Ne bőgj!

Anfisza és Ferapont jön be egy tortával.

Anfisza

Erre, erre, öregapám. Gyere csak, tiszta a lábad. (Irinának.) Az elöljáróságról, a Protapopov úrtól, a Mihail Ivánicstól… Sütemény.

Irina

Köszönöm. Mondd meg. (Átveszi a tortát.)

Ferapont

Micsoda?

Irina

(Hangosabban.) Mondd meg, hogy köszönöm!

Olga

Dadus, kínáld meg a süteményből. Eredj, Ferapont, kapsz süteményt.

Ferapont

Micsoda?

Anfisza

Gyerünk, Ferapont bácsi. Gyerünk… (Kimennek.)

Mása

Nem bírom ezt a Protapopovot vagy Protopapovot, vagy hogy hívják. Az ilyet nem kell meghívni.

Irina

Nem hívtam meg.

Mása

Nagyon helyes.

Csebutikin jön vissza, mögötte egy katona ezüstszamovárral; elképedő és méltatlankodó hangok.

Olga

(A kezébe temeti az arcát.) Egy szamovár! Ez borzalmas! (Hátramegy az ebédlőbe, az asztalhoz.)

Irina

Drága jó Iván Romanics, hát mit csinál!

Tuzenbah

(Nevet.) Én megmondtam! (Egyszerre.)

Mása

Iván Romanics, magában nincs semmi szégyen!

Csebutikin

Drágáim, édeseim, nekem nincs senkim, csak ti, egyedül ti vagytok nekem a legdrágábbak, az egész világon. Mindjárt hatvanéves leszek, vénember vagyok, egy magányos, nyamvadt vénember… Énbennem csak ennyi jó van, hogy így szeretlek benneteket, és nélkületek már rég nem is lennék a világon… (Irinának.) Édes kicsi csillagom, magát a születése óta ismerem… a karomon hordtam… szerettem szegény édesanyját…

Irina

De minek kell ilyen drága ajándékokat!

Csebutikin

(Könnyek között, mérgesen.) Drága ajándékokat… Elegem van magukból, de tényleg. (A tisztiszolgának.) Vidd át oda a szamovárt… (Dohog.) Drága ajándékokat…

A tisztiszolga hátraviszi a szamovárt az ebédlőbe.

Anfisza

(Átmegy a szalonon.) Kicsikéim, egy ismeretlen ezredes! Már levette a kabátját, kislányok, jön ide. Arinuska,9 nagyon aranyos legyél nekem, szép udvarias… (Megy kifelé.) És már rég reggelizni kéne… uram teremtőm…

Tuzenbah

Biztos Versinyin az.

Versinyin lép be.

Versinyin alezredes úr!

Versinyin

(Másának és Irinának.) Tisztelettel bemutatkozom: Versinyin alezredes. Nagyon, nagyon örülök, hogy végre itt vagyok, önöknél. Mi lett magukból! Nahát, nahát!

Irina

Foglaljon helyet. Nagyon örvendünk.

Versinyin

(Vidáman.) De örülök, nagyon örülök! De maguk hárman vannak testvérek, nem? Emlékszem – három kislány. Az arcukra már nem emlékszem, de hogy az édesapjuknak, Prozorov ezredesnek három kicsi lánya volt, arra pontosan emlékszem, a saját szememmel láttam. Hogy rohan az idő! Jaj, jaj, hogy rohan az idő!

Tuzenbah

Alekszandr Ignatyevics moszkvai.

Irina

Moszkvai? Maga moszkvai?

Versinyin

Igen, az vagyok. Néhai édesapjuk ütegparancsnok volt ott, én meg ugyanannak a dandárnak voltam a tisztje. (Másának.) A kegyed arcára például emlékszem valamennyire, ha nem tévedek.

Mása

Én magára viszont nem!

Irina

Olja, Olja! (Kiabál az ebédlő felé.) Olja, gyere már!

Olga bejön a szalonba.

Versinyin alezredes úr, kiderült, hogy moszkvai.

Versinyin

Ön nyilván Olga Szergejevna lesz, a legidősebb… Ön pedig Marija… Ön meg Irina – a legkisebb…

Olga

Maga moszkvai?

Versinyin

Igen. Moszkvában tanultam, Moszkvában léptem szolgálatba, ott szolgáltam sokáig, végül itt kaptam egy üteget – hát idejöttem, amint látják. Külön nem emlékszem magukra, csak arra, hogy hárman voltak lányok. Az édesapjuk nagyon megmaradt bennem, csak lehunyom a szemem, és úgy látom, mintha élne. Többször is jártam maguknál Moszkvában…

Olga

Azt hittem, hogy mindenkire emlékszem, és tessék…

Versinyin

Alekszandr Ignatyevicsnek hívnak.

Irina

Alekszandr Ignatyevics, maga moszkvai… Ezt a meglepetést!

Olga

Mi tudniillik oda fogunk költözni.

Irina

Úgy van, hogy őszre már ott leszünk. Nekünk az a haza, ott születtünk. A Régi Baszmannaja úton.

Mindkét lány nevet örömében.

Mása

Egy földi, akire nem is számítottunk. (Élénken.) Most már eszembe jutott! Emlékszel, Olga, mindig azt hallottuk: „a szerelmes őrnagy”. Maga akkor főhadnagy volt, és valakibe szerelmes volt, és valami miatt mindenki őrnagynak csúfolta magát…

Versinyin

(Nevet.) Tényleg, tényleg… A szerelmes őrnagy, így volt…

Mása

Akkor még csak bajusza volt… Ó, de megöregedett! (Könnyeivel küszködve.) De megöregedett!

Versinyin

Igen, amikor szerelmes őrnagynak hívtak, még fiatal voltam, szerelmes voltam. Az most már nincs.

Olga

De még nincs egyetlen ősz hajszála sem. Idősebb lett, de még nem öreg.

Versinyin

Viszont nemsokára negyvenhárom éves leszek. Maguk rég eljöttek Moszkvából?

Irina

Tizenegy éve. Na, most mért sírsz, Mása, te lüke… (Könnyein keresztül.) Én is sírni fogok…

Mása

Á, semmi. És melyik úton lakott?

Versinyin

A Régi Baszmannaján.

Olga

Mi is pont ott…

Versinyin

Egy időben a Német utcában laktam. Onnan jártam be a Vörös kaszárnyába.10 Útközben van ott egy komor híd, surrog alatta a víz. A magányos embernek elszorul tőle a szíve.

Szünet.

Itt meg milyen szép széles folyó van! Gyönyörű folyó!

Olga

Igen, de viszont hideg. Itt hideg van meg szúnyogok…

Versinyin

Ugyan már! Ez egészséges, príma, jó szláv éghajlat… Erdő, folyó… és itt nyírfák is vannak. Aranyos, szerény nyírfák, én azokat szeretem legjobban. Nagyon jó hely ez. Csak az furcsa, hogy a vasútállomás húsz kilométerre11 van… És senki nem tudja, hogy miért van így.

Szaljonij

De, én tudom, hogy miért van így.

Mindenki ránéz.

Mert ha az állomás közel volna, akkor nem volna messze, ha meg messze van, akkor ugyebár nincsen közel.

Kínos csend.

Tuzenbah

Vaszilij Vasziljics, a humorista.

Olga

Most már én is emlékszem önre. Eszembe jutott.

Versinyin

Ismertem az édesanyjukat.

Csebutikin

Jó asszony volt, isten nyugosztalja.

Irina

Anyuka Moszkvában van eltemetve.

Olga

A Novogyevicsiben…12

Mása

Képzelje,13 én már kezdem elfelejteni az arcát. Ránk is ugyanígy nem fognak emlékezni. Elfelejtenek.

Versinyin

Igen. Elfelejtenek. Ez a sorsunk, nincs mit tenni. Ami most számunkra komolynak, értékesnek, nagyon fontosnak tűnik, az – eljön az idő – elfelejtődik, vagy lényegtelenné válik.

Szünet.

És érdekes módon, azt végképp nem tudhatjuk, hogy tulajdonképpen mit fognak majd nagynak, fontosnak tartani, és mit szánalmasnak meg nevetségesnek. Mért, Kopernikusz felfedezése, vagy mondjuk Kolombuszé, nem tűnt eleinte fölöslegesnek, nevetségesnek, ugyanakkor valami félnótásnak az üres handabandája meg mélyen igaznak? És megeshet, hogy a mi mostani életünk, amellyel mi nagyjából ki vagyunk békülve, idővel idegennek, kínosnak, korlátoltnak, nem is elég tisztának fog látszani, sőt lehet, hogy bűnösnek is…

Tuzenbah

Ki tudja? De az is lehet, hogy a mi életünket mondják majd magasztosnak és nagynak, és elismerően fognak emlékezni rá. Mostanában nincs kínzás, nincs kivégzés, nincsenek hadjáratok, de ezzel együtt mennyi a szenvedés!

Szaljonij

(Vékony hangon.) Pi-pi-pi-pi… A báró úrfi akár étlen-szomjan is elvan, csak kifilozofálhassa magát.

Tuzenbah

Vaszilij Vasziljics, nagyon kérem, hagyjon engem békén… (Átül egy másik helyre.) Olyan unalmas ez már.

Szaljonij

(Vékony hangon.) Pi-pi-pi-pi…

Tuzenbah

(Versinyinnek.) A napjainkban megfigyelhető szenvedések – nagyon sok van! – mégis egy bizonyos erkölcsi fejlettségről tanúskodnak, amelyet már elért a társadalom…

Versinyin

Igen, igen, természetesen.

Csebutikin

Az előbb azt mondta, báró úr, hogy az életünket majd magasztosnak és nagynak fogják mondani; de az emberek akkor is kicsik… (Föláll.) Nézzenek ide, milyen kicsi vagyok. Engem kell vigasztalni vele, hogy az életem nagy és magasztos, ez nem kérdés.

Kintről hegedűszó.

Mása

Andrej játszik, a testvérünk.

Irina

Ő a mi tudósunk. Valószínűleg professzor lesz belőle. Apuka katona volt, a fia pedig a tudósi pályát választotta.

Mása

Apuka kívánságára.

Olga

Ma jól felbosszantottuk. Szerintem szerelmes egy kicsit.

Irina

Egy itteni kisasszonyba. Aki szintén itt lesz ma, ha minden igaz.

Mása

Jaj, hát az hogy öltözködik! Nem azt mondom, hogy csúnyán vagy nem divatosan, hanem egyszerűen szánalmasan. Valami egészen sajátos, rikító, sárgás szoknya, ilyen gyönge kis rojttal, és ahhoz egy piros blúz. És az a patyolatra mosdatott pofikája! Andrej nem szerelmes – azt nem hinném, azért van neki ízlése, hanem csak úgy, minket cukkol vele, szórakozik. Tegnap hallottam, hogy Protapopov fogja elvenni a lányt, az elöljárósági elnök. Nagyon helyes… (Kiszól az oldalajtón.) Andrej, gyere be! Csak egy pillanatra, szívem!

Belép Andrej.

Olga

Ő az öcsém,14 Andrej Szergejics.

Versinyin

Versinyin.

Andrej

Prozorov. (Megtörli izzadt arcát.) Ön jött hozzánk ütegparancsnoknak?

Olga

És képzeld el, Andrej Ignatyics moszkvai.

Andrej

Igen? No, gratulálok, akkor nem lesz nyugta az én testvérkéimtől.

Versinyin

A testvéreinek biztosan máris elegük van belőlem.

Irina

Nézze meg, milyen képkeretet kaptam ajándékba Andrejtől! (Megmutatja a keretet.) Ő maga készítette.

Versinyin

(A keretre pillant, nem tudja, mit mondjon.) Igen… komoly darab…

Irina

És azt a keretet, ott, a pianínó fölött, azt is ő készítette.

Andrej legyint, és indul kifelé.

Olga

Ő a mi tudósunk, és hegedülni is tud, és mindenfélét ki is fűrészel – szóval ezermester. Andrej, ne menj el! Ez a szokása – mindig kimegy. Gyere vissza!

Mása és Irina belekarol Andrejbe, nevetve visszahozzák.

Mása

Gyere, gyere!

Andrej

Hagyjatok, kérlek.

Mása

Milyen vicces! Alekszandr Ignatyevicset annak idején szerelmes őrnagynak hívták, és ő egyáltalán nem haragudott érte.

Versinyin

Nem, egyáltalán!

Mása

Téged meg tudod, hogy foglak hívni: a szerelmes hegedűs!

Irina

Vagy szerelmes professzor!…

Olga

Szerelmes! Andrjusa szerelmes!

Irina

(Tapsol.) Bravó, bravó! Hogy volt! Andrjuska szerelmes!

Csebutikin

(Hátulról odamegy Andrejhez, s mindkét karjával átfogja a derekát.) Csak szerelem kell, semmi más, erre születünk, nem vitás!15 (Harsogva nevet; az újságja állandóan nála van.)

Andrej

Na, elég, elég már… (Megtörli az arcát.) Egész éjszaka nem aludtam, és most kicsit szédelgek, ahogy mondani szokták. Négy óráig olvastam, aztán lefeküdtem, de hiába. Mindenféléről gondolkodtam, és itt korán virrad, rögtön besüt a nap a hálószobába. Le akarok fordítani a nyáron, amíg itt leszek, angolból egy könyvet.

Versinyin

Maga olvas angolul?

Andrej

Igen. Apuka, isten nyugosztalja, szinte ránk telepedett a tanulással. Nevetséges meg butaság, de mégis be kell vallani, én a halála után elkezdtem hízni, és egy év alatt így meghíztam, mintha a testem fölszabadult volna az elnyomás alól. Apukának lehet köszönni, hogy én is, a testvéreim is tudunk franciául, németül és angolul, Irina meg még olaszul is. De milyen áron!

Mása

Ebben a városban három nyelvet tudni fölösleges luxus. Sőt nem is luxus, hanem valami haszontalan rátét, mint egy hatodik ujj. Egy csomó fölösleges dolgot tudunk.

Versinyin

Nesze neked! (Nevet.) Egy csomó fölösleges dolgot tudunk! Szerintem nincs az az unalmas, szürke város, ahol ne lenne szükség okos, képzett emberekre. Tegyük fel, hogy ennek a városnak a százezer lakosa között, akik persze elmaradottak és közönségesek, csak hárman vannak olyanok, mint maguk. Magától értetődik, hogy nem fogják tudni legyőzni a környező sötét masszát; életük folyamán fokról fokra hátrálniuk kell, és belevesznek a százezres tömegbe, az élet ellepi magukat, de azért nem tűnnek el, lesz hatásuk; a magukhoz hasonlók aztán maguk után egyszer csak már esetleg hatan lesznek, aztán tizenketten, és így tovább, egészen addig, míg végül a magukhoz hasonlók lesznek a többség. Két-háromszáz év múlva a földi élet hihetetlenül szép lesz, bámulatos. Az embernek ilyen élet való, ha pedig még nincsen, akkor meg kell sejteni, várni kell, ábrándozni róla, készülni rá, ehhez mindig többet kell tudni és látni, mint a nagyapák és az apák láttak és tudtak. (Nevet.) Maguk meg itt panaszkodnak, hogy egy csomó fölösleges dolgot tudnak.

Mása

(Leveszi a kalapját.) Itt maradok reggelizni.

Irina

(Sóhajt.) Tényleg, ezt mind le kellene írni.

Andrej már nincs itt, észrevétlenül kiment.

Tuzenbah

Sok-sok év múlva, maga azt mondja, bámulatosan szép lesz a földi élet. Ez igaz. De hogy már most a részesei lehessünk, ha csak távolról is, ahhoz föl kell készülni rá, dolgozni kell…

Versinyin

(Föláll.) Igen. Nahát, mennyi virág van itt önöknél! (Körbepillant.) És a lakás is csoda szép. Irigylem! Én meg egész életemben olyan lakásokban lézengtem, ahol volt a két szék, a dívány meg a kályha, ami örökké füstöl. Éppen az ilyen virágok hiányoztak mindig az életemből. (Kezét dörzsöli.) Áh! Na, ennyit erről!

Tuzenbah

Igen, dolgozni kell. Biztos azt gondolják, hogy meg van hatódva magától a német. De én becsületszavamra orosz vagyok, nem is tudok németül. Az apám pravoszláv…

Szünet.

Versinyin

(Járkál a színpadon.) Sokszor gondolok arra: mi volna, ha az ember újrakezdhetné az életet, éspedig tudatosan? Ha az egyik élet, amit már leélt, az volna úgymond a piszkozat, a másik meg a tisztázat! Akkor mindannyian, gondolom, először is azon volnánk, hogy ne ismételjük önmagunkat, legalábbis másfajta életkörülményeket teremtene magának az ember, berendezne magának egy ilyen lakást, virágokkal, rengeteg fénnyel… Nekem van feleségem, két kislányom, ráadásul a nejem nem egészséges, satöbbi, satöbbi, na, ha viszont újra kellene kezdenem az életemet, akkor én nem nősülnék meg… Nem, nem!

Belép Kuligin, tanári egyenfrakkban.

Kuligin

(Odamegy Irinához.) Drága kishúgom, hadd köszöntselek védangyalod napján, s őszintén, tiszta szívből kívánjak neked jó egészséget s minden jót, amit csak egy korodbéli leánynak lehet. S hadd nyújtsam át ajándékképpen ezt a könyvet. (Átadja a könyvet.) Gimnáziumunk ötvenéves története, melyet jómagam írtam. Jelentéktelen kis könyvecske, jobb elfoglaltság híján íródott csak, de azért olvasd el. Jó napot a társaságnak! (Versinyinnek.) Kuligin, gimnáziumi tanár vagyok. Udvari tanácsos.16 (Irinának.) Ebben a könyvben mindenkit megtalálsz, aki az ötven év során hozzánk járt, a mi gimnáziumunkba. Feci, quod potui, faciant meliora potentes.17 (Megcsókolja Mását.)

Irina

De hát húsvétra már megkaptam tőled.

Kuligin

(Nevet.) Az nem lehet! Az esetben akkor add vissza kérlek, vagy még jobb, add oda az ezredes úrnak. Parancsoljon, ezredes úr. Egyszer unalmában olvassa el.

Versinyin

Hálásan köszönöm. (Indulni készül.) Rendkívül örülök, hogy megismerkedtünk…

Olga

El akar menni? Nem, nem!

Irina

Itt kell maradnia reggelire. Legyen szíves.

Olga

Nagyon kérem!

Versinyin

(Meghajol.) Ha jól látom, egy névnapi ünnepségbe csöppentem. Bocsánat, nem tudtam, fel sem köszöntöttem magukat… (Olgával az ebédlőbe megy.)

Kuligin

Ma, hölgyeim és uraim, vasárnap van, a pihenés napja, tehát pihenjünk, szórakozzunk, mindenki saját korához és pozíciójához illően. A szőnyegeket nyárra majd föl kell szedni, télig el kell rakni őket… Rovarporba vagy naftalinba… A rómaiak azért voltak olyan egészségesek, mert tudtak munkálkodni, de tudtak pihenni is, őnáluk volt ugye a mens sana in corpore sano.18 Meghatározott formák szerint zajlott az életük. Az igazgatónk azt szokta mondani: minden életben a fő – a formája… Ami elveszíti a formáját, annak befellegzett – a mi mindennapi életünkben is ugyanez van. (Átkarolja Mása derekát, nevet.) Mása szeret engem. Az én feleségem szeret engem. S a függönyöket is a szőnyegek mellé… Ma jókedvem van, kitűnő a hangulatom. Mása, négy órakor a direktor úrnál vagyunk. Családos pedagógussétát tartunk.

Mása

Én nem megyek.

Kuligin

(Elkeseredve.) Édes Másám, miért?

Mása

Ezt ne most… (Mérgesen.) Jó, elmegyek, csak hagyj békén, kérlek… … …

Utószó

Huszonegy éves korában, 1881-ben megírta a drámairodalom egyik legfontosabb drámáját, amelynek nem volt címe, később Apátlanság vagy Platonov néven emlegették. Szűk két évtized múltán, a XIX. század utolsó éveiben már Oroszország ünnepelt írójának számított, de nemcsak könyvsikereket mondhatott magáénak, hanem a színháztörténet mindmáig egyik legnagyobb hatású újításának (a Moszkvai Művész Színház kibontakozásának) is tevékeny részese volt. Olyannyira, hogy a színház egyik szellemi atyja, Nyemirovics-Dancsenko1 azt fontolgatta, megpróbálja rábeszélni, hogy a prózaírással felhagyva szentelje minden energiáját a drámaművészetnek. Mindebből annyi mindenképpen megvalósult, hogy a Művész Színház immár két nagy közös sikerük, a Sirály és a Ványa bácsi után 1900-ban nagy reverenciával felkérte Csehovot, hogy írjon számukra újabb drámát. Ez lett a Három nővér.

A szerző feljegyzéseiből kiderült, hogy a dráma ötlete már korábban megszületett, az azóta eltelt százhúsz év során pedig rokonok, ismerősök, érintettek és önjelöltek, illetve a történészek is kiderítették, kik lehettek a prototípusok, melyek lehettek az eredeti helyszínek, honnan származhattak az ihlető emlékek-élmények, amelyek így vagy úgy át- és belekerültek a drámába. Megkerült az ütegparancsnok ezredes és családja, megkerült a leszerelt báró, aki párbajozott, megkerült Perm városa, amelyhez először maga Csehov hasonlította Gorkijnak írt levelében a készülő dráma színhelyét, s amelynek helytörténészei ki is mutatták, hogy városuk egy az egyben fölismerhető a drámában, arról nem is beszélve, hogy lakott itt három népművelő leány, a Zimmerman nővérek, akik Perm első magániskoláját alapították.

1900 októberében Csehov felolvasta a színház társulatának az első változatot, amelyet még ő sem tekintett véglegesnek. A felolvasás olyannyira nem sikerült, hogy Sztanyiszlavszkij szerint Csehov nemcsak rosszkedvűen és elkeseredve távozott a színházból, hanem haragosan is, ami pedig igen ritkán fordult elő vele. A heves reagálásban annak is része lehetett, hogy a felolvasáskor többen is sírva fakadtak. Csehov, aki meg volt győződve róla, hogy vidám komédiát írt, megütközött a könnyeken, és meg is jegyezte Sztanyiszlavszkijnak, hogy ezek szerint a darabot „nem lehet érteni, és megbukott”. Nyemirovics-Dancsenko is úgy emlékezett, hogy a szerző zavartan ismételte többször is: „Hát én vaudeville-t írtam!” Amit azok a színháziak, akik megrendültek a felolvasott darabon, annál is kevésbé értettek, mert a kéziraton ott állt: Három nővér, dráma. Minderre azért érdemes emlékezni, mert ez a dráma–komédia-vita azóta is, még manapság is dús téma – erre később még visszatérek.

A kezdeti sikertelenség csak átmenetinek bizonyult, a szerző három hét alatt átdolgozta a művet, november 20-án elkezdődhettek a próbák, Sztanyiszlavszkij pedig nemsokára már „csodálatos remekműnek” nevezte az új színdarabot. A próbák előbb a Versinyint is játszó Sztanyiszlavszkij, majd Nyemirovics irányításával folytak, a Nizzában tartózkodó szerző velük is, leendő feleségével, a Mását próbáló Olga Knyipperrel is élénk levelezésben volt, új szövegeket küldött, húzásokat eszközölt, többek között ekkor írta bele Szoljonij szerepébe a parfümösflakont… És a visszaemlékezések szerint egyre jobban bízott benne, hogy a társulat érti, és jól érti a drámát.

1901. január 31-én lezajlott a bemutató – a Sirályénál és a Ványáénál valamivel kevésbé tomboló, de – nagy és aztán előadásról előadásra növekvő közönségsikerrel, s ahogy illik, vegyes kritikai fogadtatással. A fanyalgók között volt, aki az újdonságot hiányolta, volt, aki a „társadalmi értelmet”, többen értékesebbnek vélték az előadást, mint magát a drámát. Egyesek unalmasnak és színtelennek ítélték a művet, melynek „pesszimizmusa kőként nehezedik az ember lelkére” , sokan nem is tartották drámának, maximum az orosz provincián-provinciával küzdő „magányos értelmiségiek” kietlen életéről szóló poémának. Nagynevű kollégák is elmondták a magukét – Gorkij szerint „Ez zene, nem játék!”, Tolsztoj pedig állítólag képtelen volt végigolvasni a drámát. Neki egyébként is sommás véleménye volt a Művész Színház Csehov-előadásairól: „Ha egy részeg orvos fekszik egy díványon, az ablakon túl meg esik az eső, az Csehov szerint már egy színdarab, Sztanyiszlavszkij szerint pedig egy hangulat, énszerintem viszont a dögletes unalom, és egy díványon fekve semmilyen drámai cselekvést nem lehet elfeküdni…”

Akárhogy is, a Három nővér elindult a siker útján. Sorban adták elő az orosz színházak, még a bemutató évének nyarán megjelent olaszul, majd hamarosan németül, franciául és csehül, s az év végén már megvolt a berlini bemutató is. És – nem mondhatjuk, hogy izgatott gyorsasággal, de – huszonegy év múlva a magyar közönség is megismerkedhetett vele.

Kosztolányi Dezső fordításában mutatták be a budapesti Vígszínházban – a fordítás a német változat alapján készült. Kosztolányi egyébként is irigylésre méltó biztonsággal látta meg (a Ványa bácsi két évvel korábbi bemutatója után), hogy: „Csehov – ki kell kiáltani az irodalmi félreértések e városában, hogy ő nem »finom író«, amint itt mondják, nem »egész kedves író« … hanem egyedülálló, óriás. Még az orosz irodalomban is alig van hozzá fogható emberalkotó.”

Meg kell adni, a korabeli orosz elutasítók (Tolsztoj is) nem voltak könnyű helyzetben, hiszen Csehov (és vele együtt a Művész Színház) valóban szembement minden írott és íratlan dramaturgiai és színpadi szabállyal, elvárással. Az ellenzők hamar meg is fogalmazták a fő kifogásokat: a színművek „vontatottak”, színszerűtlenek, nincs kellően markáns, erőteljes, jól követhető, drámai cselekményük, nincsenek bennük jelentős drámai események, fordulatok,2 a dialógusok széttartóak, sokszor összefüggéstelenek, a végkifejlet elmosódó, homályos.

Aki mindezeknek az ellenkezőjét várja egy drámától, egy színházi előadástól, az joggal csalódott százhúsz évvel ezelőtt és csalódik ma is. Aki nem képes meglátni, mi mindent lehet „elfeküdni” egy díványon heverve, annak tényleg vesztett ügye van Csehovval. (Pedig érdemes végigvenni például Mása helyváltoztatásait, fölpattanásait, elheveréseit, szüneteit, sőt távollétét is – még a replikái előtt –, s láthatjuk, mennyi rendezni-, játszani- és néznivaló van bennük.)

Beszédes mozzanat, hogy rendezés közben még Nyemirovics is hosszan küzdött azzal a megkerülhetetlennek érzett feladattal, hogy megtalálja, megfogalmazza a Három nővér cselekményét, s már csak kilenc nap volt a premierig, amikor ezt írta a szerzőnek: „A cselekmény – a Prozorov-ház. A három nővér élete az apa halála után, Natasa megjelenése, az egész ház saját kezébe kaparintása, és végül Natasa teljes diadala és a nővérek magányossága.” Azóta is sokan idézik ezt a formulát, s ebből kiindulva konstatálják-kárhoztatják-komikusnak minősítik a három nővér úgymond élet- és cselekvésképtelenségét. Pedig Natasa nem egy III. Richárd, nem jelenti be előre, hogy mire készül. Csupán megérkezik kívülről, a saját kultúrájával, és elkezd létezni. És úgy tűnhet, hogy a nővérek nem is próbálnak szembeszállni vele. Pedig a maguk eszközeivel igenis igyekeznek föltartóztatni sógornőjük kovászszerű benyomulását a ház egyre több zugába, s minden találkozásukban igazi drámai mikroösszecsapásokat nézhetünk. Mindenekelőtt tekinteteket, de kéretlen testi érintkezéseket, szánakozó megjegyzések mögé rejtett rosszallást, és persze nyílt verbális összecsapást is. (Nem beszélve e küzdelem erős pendant-motívumáról, Andrej és felesége végletekig menő drámájáról.)

Ha a műnek csak ezt a szálát nézzük, az olvasóra, illetve a nézőre gyakorolt hatása természetesen többféle lehet (ahogy egyébként minden valamirevaló színpadi műnek is): nevethetünk a testvérek illúzióin, tehetetlenségén, de meg is rendülhetünk a sorsukon. Elborzadhatunk Natasa leendő birodalmán, ám ha csak haszontalan ködevőknek, „lúzereknek” tartjuk a testvéreket, akár pragmatikus higgadtsággal is tekinthetünk a fejleményekre.

Akármilyen határozott értelmezési formulát illesztünk is azonban a műre,3 a színpadi megvalósítás anyaga nem változik: rengeteg apró, hétköznapi mozzanat, több hol eltávolodó, hol egymásba fonódó szál, nem magyarázó, sokkal inkább árulkodó szavak, tekintetek és gesztusok – még hogy nem történik semmi! –, a drámában hol rejtettebben, hol nyíltabban, de végig jelen lévő, jelképként is felfogható mozzanat, nem sodró, sokkal inkább hullámzóan váltakozó tempók és ritmusok, s mindez nem kevesebbet fog át, mint az ember múltját, reményeit, szerelmét, jövőjét…

Atyaisten, nem sok ez a jóból?

Két dolog ment meg minket a földhözragadt kapzsisági történettől és a giccstől.

Az első a síkok rendje: mit, mikor, milyen plánban és milyen kontextusban tesz elénk a szerző. Ahogyan Nyemirovics fogalmazott: „Az előadásban megjelenő élet a szerző világlátásán, érzékelésén, temperamentumán át jut elénk. Sajátságos színezetet kap, aminek poézis a neve.”

A második pedig Csehov sajátságos műfajfelfogása. Számos jelből arra következtethetünk, hogy sosem akarta mereven szétválasztani a drámát mint tragédiát és a komédiát. Az Ivanov ot először komédiának nevezte, aztán amikor megjelentette, már drámának minősítette. A manó még komédia volt, a belőle készült Ványa bácsi már szimplán „jelenetek a falusi életből”. A Sirályt és a Meggyeskertet komédiának nevezte, a Három nővért drámának. S mivel arról nem szól a fáma, hogy ez utóbbiban hol szeretett volna vaudeville-t látni könnyfakasztás helyett, azt sem tudjuk, melyik mizanszcénát találhatta túl komolynak.4

Csehov a darabokban voltaképpen elmossa az éles határvonalat a komikus és a drámai/tragikus mozzanatok között, illetve megtartja őket életszerű váratlanságukban, kiszámítatlanságukban. Lásd Csebutikin dalocskáit vagy egy-egy megszólalását, Kuligin megnyilvánulásait, Ferapont történeteit stb. És itt kell megemlíteni azt a színházi lehetőséget is, amelyet az életszerűség, az alakok sokféle szemszögből való írói jellemzése teremt meg színészek és rendező számára egyaránt, a történések ironikus vagy komikus gazdagítására is akár. (Sokat látott olvasók emlékezhetnek az olyan pompás megoldásokra, mint az uborkásüvegben ázó pisztoly, amellyel végül Ivanov megölte magát az 1977-es Zsámbéki Gábor-féle előadásban, vagy amikor Valló Péter bohózatba hajló és mégis torokszorító szcénát rendezett a Ványa revolvere elől menekülő Szerebrjakovnak a Radnóti Színházban. Mindettől azonban ezek az előadások ugyanazok maradtak (Szilágyi Domokos szép szavával): „Egy szörnyű víg tragédia, egy siralmas komédia.” Van, aki ezen sír, van, aki azon.

*

Dolgozott Leningrádban a múlt század második felében egy Georgij Tovsztonogov nevű rendezőmester (1915–1989), akinek 1964-es Három nővér-előadását mérföldkőnek tartják. Az előkészületekről annak idején félórás riportfilm készült, elérhető az interneten, benne egy-két részlet az előadásból is. A film utolsó percei természetesen már a bemutatóról szólnak. Látjuk, ahogy az ügyelő színpadra szólítja a kezdő szereplőket, megy a három lány meg a többiek, az Irinát játszó Emma Popova a színpadra érve alig kivehetően keresztet vet, s látjuk, amint kilép az öltözőjéből a Csebutikint alakító színész, elindul – és a folyosó végén átszalad, majd megáll és visszanéz egy macska.

A színész sarkon fordul, a macska eltűnik.

Fölmegy a függöny.

Jegyzetek

1 A cselekmény ideje mindenképpen az 1917-es orosz forradalom előttre, tehát a cári Oroszország időszakára tehető.

2 Az eredeti írásmód szerint a név: Szoljonij. Ebben a szövegben a fonetikus változat szerepel.

3 Az eredetiben másfél, öt, illetve hat pud (1924-ig használt mértékegység) szerepel. 1 pud = 16,38 kg.

4 Az eredetiben két zolotnyik (régi mértékegység) szerepel. 1 zolotnyik = 4,27 gramm.

5 Író, „forradalmi demokrata” (1836–1861).

6 Idézet Puskin: Ruszlán és Ludmíla című elbeszélő költeményének prológusából. Az orosz nézők általában tudják a folytatást is: „S egy tudós kandúr nappal-éjjel, / A láncon folyton körbejár: / Ha jobbra indul – dalt dalolgat, / Ha balfelé – mesét regél.” (Fodor András fordítása.)

7 Csehov által kitalált, a melankóliától nehezen megkülönböztethető jelentésű szó.

8 Idézet I. A. Krilov, leginkább verses meséiről ismert író (1769–1844) A Paraszt és a Szolgája című művéből. Az idézet pontosan: „A Paraszt jajszavát is… stb.” (Mándy Stefánia fordítása.)

9 Anfisza így, a név egy hétköznapibb változatával becézi Irinát.

10 A három említett hely egymás közelében található Moszkva centrumának északkeleti részében.

11 Az eredetiben: húsz versztára. A verszta régi mértékegység, 1 verszta = 1067 méter.

12 A XVI. század óta a legelőkelőbb temetkezési hely az azonos nevű kolostorban, Moszkva centrumának délnyugati részén.

13 Nyelvtanilag a „Képzeljétek” fordítás is érvényes lehet.

14 Az eredetiben „testvérem” áll. Andrej pontos életkora nem derül ki a szövegből.

15 Kuplé kezdete a Vérfarkasok című, francia eredetű, XIX. század eleji opera-vaudville-ból. A folytatás így hangzott: „Halandónak vigasztalás, / Csók kell csak és simogatás.”

16 A cári Oroszország tizennégy fokozatú civil ranglistájának hetedik fokozata, a katonai rangok közül az alezredessel egyenrangú.

17 Körülbelül azt jelenti: Csináltam, ahogyan tudtam, csinálják jobban, akik tudják. (Latin.) Cicero egy szövegét parafrazeálva, a római konzulok ezen szavakkal adták át a hatalmat utódaiknak.

18 Ép testben ép lélek. (Latin.)

Utószó

1 Színházi rendező (1858–1943). Színházalapító és alkotótársa a színész-rendező Sztanyiszlavszkij (1863–1938).

2 „Nem történik bennük semmi” – szőtte bele kérdésébe magától értődő természetességgel az üres közhelyet 1985-ben a tévériporter, aki Ascher Tamással készített interjút a Katona József Színház Három nővér-bemutatója alkalmából.

3 Királyhegyi Pálénál nincs jobb: „Három orosz lány Moszkvába akar utazni. Semmi akadálya. Maradnak.”

4 Mindenesetre amikor az 1901. őszi felújítás előtt minden kívánságát illetően szabad kezet kapott volna Sztanyiszlavszkijéktól, a szerző egyetlen javítópróbát tartott: a III. felvonás harangzúgásával nem volt megelégedve; próbáltak, próbáltak, aztán lényegében maradt minden, ahogyan volt.

Tartalom

Személyek

Első felvonás

Második felvonás

Harmadik felvonás

Negyedik felvonás

Utószó

Jegyzetek

SZÍNHÁZ AZ EGÉSZ

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klára

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2021

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4140 6
ISSN 2498 7514

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License