A mű eredeti címe: Kan jeg bli med deg hjem

Copyright © Marie Aubert

First published by Forlaget Oktober AS, 2016

Published in agreement with Oslo Literary Agency

Fordította: Pap Vera-Ágnes

Hungarian translation © Pap Vera-Ágnes, 2022

Hungarian edition © Scolar Kiadó, 2022

Borítóillusztráció: Malte Müller

Minden jog fenntartva. A mű egyetlen részlete sem használható fel, nem tárolható és nem sokszorosítható a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Köszönjük, hogy a Scolar Kiadó könyvét választotta. Iratkozzon fel hírlevelünkre a www.scolar.hu honlapon, vagy keressen minket a www.facebook.com/scolarklub oldalon!

Scolar Kiadó, 2022

1016 Budapest, Piroska u. 13.

Telefon: +36 1 466 7648

scolar@scolar.hu; www.scolar.hu

Felelős kiadó: Érsek Nándor

Felelős szerkesztő: Illés Andrea

Szerkesztő: Györe Bori

ISBN 978-963-509-652-7

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Megtehetnéd

– LEHETNÉNK SZEXCIMBIK – mondtam a sötétben, amikor végeztünk.

Igyekeztem könnyed, tréfálkozó hangot megütni.

Elnevette magát.

– Keménykedsz, mi? – felelte.

Sörözni voltunk a városban. Én hívtam meg őt. Jobban berúgtam, mint ő, és noha azt hajtogatta, hogy nem akar barátnőt, a Teddy’s előtt én mégis rámásztam, és addig ölelgettem, amíg hazavitt.

Másnap rövid csókkal váltunk el. Nyár volt, én még szabadságon voltam, úgyhogy letelepedtem egy kávézó teraszára egy újsággal, anélkül, hogy előtte hazamentem volna lezuhanyozni. Egész szabadság alatt egyszer sem keltem fel ilyen korán. A harmatos műanyag székeken mindössze néhány útjavító munkás ült. Szédültem, és fel voltam dobva, egyre csak kuncogtam. Hosszú évek óta ez volt az első nyár, amikor vakációzhattam, mert az előző évben sikerült állandó munkahelyet szereznem, így nem kellett nyári munkát vállalnom. Kilöttyintettem a kávémat, az újság kétszer is kiesett a kezemből, le a földre; azon tűnődtem, vajon gondol-e rám.

Aztán nem kerestem. Három héttel később kaptam egy üzenetet tőle, arról érdeklődött, nem vagyok-e éppen valami bárban.

– Hát ezt nem hittem volna – kiabáltam oda Karinnak. A pultnál álltunk, és próbáltuk felhívni magunkra a csapos figyelmét.

– Hogyhogy nem? – kiabált vissza Karin. – Én biztos voltam benne, hogy keresni fog.

A testem másnap és a következő néhány alkalom után is tele volt zúzódásokkal és kék foltokkal. Nem voltam biztos benne, hogy ez tetszik nekem. Miközben leszoptam, a hajamat cibálta, ha én voltam felül, az ujjait belefúrta az oldalamba, én pedig addig csipkedtem a combja belső felét, míg szenvedélyesen nyöszörögni nem kezdett, és ez folyton így ment. Olyan volt, mint amikor két kiskutya dühösen összekap. Rendszerint elég részegek is voltunk mindaddig, míg az egyikünk el nem ment.

Én még mindig megosztott albérletben laktam. Már nem a buli kedvéért laktam itt, átmeneti állapot volt, amíg sikerül saját lakást kerítenem, és nem sok közöm volt a lakótársaimhoz. Ápolók voltak, vagy ápolónak tanultak, már nem emlékszem. Egy alkalommal hallottam, hogy az egyik lány megjött az éjszakai ügyeletből, éppen akkor lépett be az előszobába, amikor ő belém vájta a négy ujját. A lány biztosan meghallott engem, de soha nem hozta szóba, nem beszéltünk ilyesmiről.

– Tök jó, hogy veled lehet durvulni egy kicsit – mondta, és rácsapott a fenekemre.

Ez más volt, mint amit megszoktam. De szívesen elviseltem, tetszett, hogy olyasvalaki lehetek, aki nem akar barátnő lenni, és folyton összebújni a párjával.

Eltöprengtem, hogy mi volna, ha felmondanék. Szeptember végén vettem egy csomó új ruhát és egy csizmát, aminek olyan magas sarka volt, hogy nem lehetett vele bejárni az irodába. Ez a csizma volt rajtam, amikor végigbaktattunk a St. Hanshaugen parkon Karinnal és egy barátnőjével. Rugdostuk a gesztenyéket és a leveleket, a csodálatos, éles napfényben tisztán le lehetett látni egészen a fjordig. A városban újabb bárok és éttermek nyíltak, és mi minden hétvégén buliztunk. Olyan volt, mint húszéves koromban, amikor megkezdtem az egyetemet, tele voltam azzal a várakozással, mint amikor elkezdődött a suli, állandóan rohanni és kiabálni támadt kedvem. A lányok róla kérdezősködtek, én meg azt mondtam, hogy ja, időnként összefutunk, de én ezt most lazán fogom fel, nem akarok rágörcsölni. Jól hangzik, mondták a lányok, és hogy nem vall rám, hogy ilyen könnyedén vegyem. Én nem az a fajta vagyok, aki belemegy egy szexcimbikapcsolatba, én inkább zokogni és csalódni szoktam, mindent túlromantizálok, és állandóan visszasírom a múltat.

– De azért biztos bír téged – tette hozzá Karin barátnője.

Arra gondoltam, mondtam, hogy karácsony után elutazom New Yorkba, talán ott tölthetnék egy fél évet, szereznék valami munkát, nyelvet tanulnék, és egy csomót olvasnék.

– Jó ötlet – mondta Karin. – Simán megtehetnéd. És mikor máskor, ha nem most.

– Csakhogy ott van a munka meg minden egyéb – feleltem. – De azért jó lenne egyszerűen csak felmondani és elutazni.

Szinte láttam magam előtt a széles járdákat és a magas, zöld fákat, a hatalmas ablakú és nyikorgó halszálkaparkettás lakásokat, a könyvkupacokat, az illegális kocsmákat, ahol szabad dohányozni, a Lena Dunhamre hasonlító lányokat és a hosszú beszélgetéseket göndör hajú, szarkasztikus zsidó srácokkal.

Egy októberi estén felhívott, szerda volt, fél tíz. Azelőtt soha nem telefonált hétköznap. Megkérdezte, hogy nem megyünk-e ki az erdőbe aludni, felbuszozunk Maridalenre, és ott sátrat verünk, a sört ő hozza. Lelkesnek tűnt.

– Inkább gyere ide – feleltem. – Holnap munkába kell mennem.

– Elviszem a sátrat, és meglátjuk, hátha meggondolod magad – mondta.

Elővettem a hálózsákomat, egy gyapjúpulóvert és egy csomag kekszet, tulajdonképpen megtehetném, simán belevághatnék, kimehetnék vele az erdőbe aludni. De ennél tovább nem jutottam, fáradt voltam, és fáztam, odakint már beálltak a mínuszok, és én legalább hat éve nem aludtam sátorban.

– Úgy látom, nincs valami nagy kedved hozzá – mondta, és elnevette magát, amikor ajtót nyitottam.

– Uncsi vagyok? – kérdeztem.

– Ugyan már – felelte. – Ízlések és pofonok.

Bebújtunk a paplan alá, sört ittunk, és nevetgéltünk. Felsikoltottam, amikor a hátamra dobott, és lehúzta a bugyimat. Aztán megnéztük az első Csillagok háborúját, a régi változatot. Én unalmasnak találtam, időnként belealudtam.

– Aki nem látta még a Csillagok háborúját, annak nem szabad elaludni – mondta, és pukihangokat hallatva belecsókolt a nyakamba.

– Ízlések és pofonok – feleltem a hanglejtését utánozva.

– Basszus, te aztán tudsz keménykedni – mondta.

– Azért biztos bír téged – mondta Karin.

– Ez most nem olyan – feleltem.

– De akkor is – erősködött Karin, én pedig elmosolyodtam, nem tudtam kiverni a fejemből.

Időnként üzentünk egymásnak, de nem kérdezte meg, hogy találkozunk-e. Aztán egy péntek este, miközben a szobámban ültem, összeszedtem a bátorságomat, és írtam neki, megkérdeztem, hogy nincs-e kedve feljönni hozzám. Hosszú idő múlva válaszolt, azt írta, hogy feljöhet, de előbb elmegy egy buliba. Amikor végül megszólalt a csengő, én már órák óta aludtam, és nehéz fejjel, zavarodottan, leizzadva ébredtem fel. Legszívesebben be sem engedtem volna. Amikor betántorgott az előszobába, úgy bűzlött, mint aki végigitta az éjszakát. Én erre nevetve azt mondtam, atyavilág.

Túl gyorsan hatolt belém. Nagyon fáradt voltam, aludni akartam, de egy ideig próbálkoztunk.

– Most már fáj – mondtam végül.

– Nem igaz – tiltakozott gyerekesen nyafka hangon, és nem állt le.

– De igaz – mondtam. – Aludnom kell.

Aztán megismételtem. Már nem mosolyogtam, a kezemmel próbáltam eltolni magamtól a mellkasát.

– Atyavilág, csak nem fáj – dünnyögte, mintha álmában beszélne. Még mélyebbre hatolt, ki-be mozgott, két karjával rátámaszkodott a karomra, kezemet leszorította a matracra. Elfordítottam a fejem, hogy kapjak levegőt. Teljes súlyával rám nehezedett.

Másnap az előszobában megöleltem. Ő bedagadt szemmel mosolygott, és viszonozta az ölelést.

– Atyavilág, de másnapos vagyok – mondta.

– Nem csodálom – feleltem.

Nem akartam elengedni, meztelenül hozzátapadtam, nem tudom, mi volt az, amit annyira szerettem volna kikönyörögni. Ő nevetett, és megpaskolta a hátamat.

– Majd beszélünk – mondta.

Lezuhanyoztam és felöltöztem, mint általában. Bementem a városba, néhány barátnőmmel kávéztunk, aztán elmentünk vásárolgatni, vettem egy zöld pulcsit, de nem kapcsolódtam be a beszélgetésbe és nevetgélésbe, nagy görccsé sűrűsödött össze bennem minden, nem volt más, csak űr és csönd.

Azóta nem beszéltünk. Néhányszor arra ébredtem, hogy hív, de soha nem vettem fel a telefont. Adódott egy új munkalehetőség, amit megpályáztam és megkaptam. New Yorkba nem jutottam el, pedig talán hosszabb időre is elmehettem volna. Megvásároltam az első lakásomat, néhány hónappal később pedig találkoztam egy pasival, akivel összejöttünk, úgyhogy alig egy év múlva már el is adtam az új lakást.

Hat év telt el azóta, és én addig a pillanatig mindig úgy gondoltam erre, mint az utolsó rossz kapcsolatomra, az utolsó olyan fickóra, akivel saját magamat ámítottam. Éppen sétáltam, a babakocsit toltam a St. Hanshaugen parkban, ez már a második szülési szabadságom volt. Nem sokkal korábban vásároltunk egy sorházat Oppsalban, amelyet novemberben vehetünk át. Már nem voltam biztos abban, hogy még mindig szeretem a férjemet, de továbbra is lenyűgözött az új élet hétköznapisága és nagyszerűsége, a gyerekek hangja, ölelése, illata, az aprócska pulcsik, az ágy, ahol a férjem éjszakánként ott fekszik a hátam mögött, az új ház a kis kerttel.

Ott álltam a St. Hanshaugen tetején, és a várost néztem, miközben a lányom a babakocsiban aludt. Nedves, langyos ősz volt, a rézsútosan szemerkélő esőt az arcomon éreztem. Nem lehetett lelátni a fjordig. És akkor eszembe jutott, olyan elevenen támadt fel bennem az érzés, hogy kénytelen voltam elengedni a gyerekkocsi fogantyúját, és leülni egy padra. Nem a vége jutott eszembe, hanem a kezdetek, a magassarkú, a zúzódások és az útitervek.

Persze lehet, hogy most is túlzásba esem. Mindig ezt művelem, túlromantizálom a dolgokat, az a fajta vagyok, aki bearanyozza, megszépíti és visszasírja a múltat. De azt biztosan tudom, hogy ott, abban a pillanatban mindent, a házat, a gyerekeket és a férjemet, mindent odaadtam volna azért, hogy visszakapjam azt a hitet, hogy képes vagyok felülemelkedni önmagamon, és átváltozni valaki mássá, és hogy ezt ugyanolyan könnyű megtenni, mint felhúzni az új csizmát.

Carla

A KISFIÚT ANGELÓNAK HÍVTÁK, de ők nem akarták így szólítani. Johan volt az, aki a Jens nevet javasolta. Mindig is tetszett neki ez a név, és úgy gondolta, jó ötlet, ha egy örökbe fogadott gyereket úgy hívnak, ahogy a miniszterelnököt. Ezt a gondolatot kicsit szégyellte, úgyhogy nem említette Mariának. De minden egyes nappal, amit a gyermekotthonban töltöttek, egyre nehezebb volt kimondani azt, hogy Jens. Angelo összezavarodott, amikor leültek játszani vele, és közben az új nevét próbálgatták. Johan végül úgy vélte, a gyerek számára egészen abszurd szituáció lehet, hogy ott ül vele szemben két nagy, szőke felnőtt, akik feszült mosollyal őt bámulják, és azt mondogatják neki: Jens? Jens? Egy hét után egyik este a szállodában, fogmosás közben Maria azt mondta, megpróbálkozhatnának a Jens Angelóval, de nem úgy hangzott, mintha maga is jó ötletnek tartaná.

– A Jens Angelo rém ostobán hangzik – mondta Johan.

– Hát ez igaz – felelte Maria, és nevettek.

Johan napkrémmel kenegette az orrát, amely már hámlott. Teljesen leégett az arca, miközben az udvaron játszott a nagyobb gyerekekkel, akik minden reggel, amikor Mariával megérkeztek az árvaházba, rávetették magukat. A gyerekek ki voltak éhezve a felnőtt-társaságra, és csak elvétve találkoztak férfiakkal. Ráadásul Maria és ő három nagy, játékokkal telepakolt táskát is hozott a norvégiai örökbefogadó egyesület jóvoltából. Puha delfinek, macik és nyuszik, európai arcú babák, társasjátékok és egy új focilabda lapult a táskákban. Johan tudta, hogy minden idejét Angelóval kellene töltenie, de a gyerekek olyan lelkesek voltak, hogy képtelen volt nemet mondani nekik. Focizott és birkózott velük, hagyta, hogy a hátán lovagoljanak, mígnem a hőségben már az ájulás kerülgette, a karjuknál fogva addig forgatta őket körbe-körbe, amíg sikítani nem kezdtek.

– A nagyobb gyerekek minden látogatás után kétségbeesnek – mondta az árvaház igazgatónője első nap. – Tisztában vannak azzal, hogy ők már túl idősek, és nem őket fogják elvinni, mégis minden alkalommal meg kell vigasztalnunk őket.

Maria látta, hogyan reagál erre Johan, és megsimította a karját, mindig meghatódott a férje érzékenységétől. A gyermekotthon igazgatónőjével volt a legtöbb dolguk, a nő használhatóan beszélt angolul. Sokáig készültek erre az útra, egy évig jártak spanyol nyelvkurzusra, esténként odahaza kikérdezték egymástól a szavakat, de most, amikor már itt voltak, nemigen voltak képesek másra, mint rendelni az étteremben, és egy no lloréval megnyugtatni Angelót, amikor sírt.

Minden jól alakult. Angelo mosolyogva totyogott feléjük tömzsi lábacskáin, amikor reggelente megérkeztek, és egyik nap, amikor a gyerekek ebédeltek, felkérezkedett Maria ölébe. Johan volt az, aki megetette, Angelo szépen kitátotta a száját, és minden falatot lenyelt, aztán odadőlt Maria mellére, és elaludt. Maria ekkor elsírta magát, mire az egyik dada rutinos, barátságos mozdulattal megpaskolta az arcát.

– Mama de Angelo – mondta. Maria elmosolyodott, és ragyogó arccal sírt még egy kicsit.

Johan nem sírt. Kiment a vécére, ismét görcsölt a gyomra. Alig néhány nap volt hátra az elutazásukig, örülnie kellett volna, de ő nyugtalan lett, valahányszor Angelóra nézett. Angelo aranyos, kedves kisfiú volt. Elkezdett kötődni hozzájuk. Nem ez volt a baj. Nem tudta, mi a baj.

A földön ültek, és építőkockákat rakosgattak Angelóval, amikor megjelent az egyik kislány, és egyre szűkülő körben baktatni kezdett hármójuk körül. Carlának hívták, és hatéves volt. Az igazgatónő azt mondta, születése óta otthonban van. Az összes gyerek elég sovány volt, de Carla szinte elérte a normális testsúlyt. Az asztalnál mindig ételt csent mások tányérjáról, és amikor ezért megszidták, lehajtott fejjel állt, de nem hagyta abba a rágást. Az egyik dada Gorditának, kis daginak hívta. Carla most nagy trappolással körbeszaladta őket, mórikálta magát, és kedves arcot vágott. Végül hasra feküdt, és kúszva elindult feléjük.

– Te kis kukac – szólt oda neki Johan mosolyogva, és Carla visszanevetett rá, noha nem értette, hogy mit mond.

– Szerintem elég kellemetlen – mondta Maria halkan. – Ahogy itt kelleti magát.

– Szerintem pedig muris – felelte Johan. – Csak barátkozni akar.

– Ne szóljunk valakinek, hogy vigyék el innen? – kérdezte Maria.

– Nem, dehogy, te jó ég – felelte Johan. – Kivihetem én a kertbe, ha akarod.

– Jobb lenne, ha nem foglalkoznál vele – mondta Maria.

Johan odarúgta Carlának a régi focilabdát kint a kertben, távol a nagyobb fiúktól, akik az új labdával játszottak. A kislány egyenes lábfejjel rúgta vissza, meglepően jó lövés volt. Felszabadultan szaladt a labda után, most nem játszotta meg magát, és amikor sikerült elkapnia, tapsolt és ujjongott. Aztán hasra esett, hatalmas, csúnya esés volt, és elkezdett sírni. Johan megpróbálta azzal biztatni, hogy „rajta, felállni”, de nem tudta, ezt hogy mondják spanyolul. Felemelte, ölbe vette a kislányt, és ráfújt arra a térdére, amire a kislány rámutatott. Carla a mellére dőlt, és indokolatlanul sokáig sírt, olyan sokáig, hogy már nem is hangzott valódinak. Végül Johan letette, megpaskolta az arcát, és be akart menni Mariához és Angelóhoz, de Carla megragadta a kezét, és magával húzta a babaházba.

– Hol voltál egész nap? – kérdezte Maria este, amikor a szálloda éttermében vacsoráztak. – Csak úgy eltűntél Carlával.

– Nem bírta abbahagyni a játékot – felelte Johan.

Olyan érzése támadt, mintha rosszat tett volna. Szórakozottan végigsimította a söröspoharat.

– Ez az egész tisztára lottó – szólalt meg végül. – Carla is lehetett volna az, tudod.

– Nem, nem lehetett volna – felelte Maria. – Nem akartunk olyat, aki elmúlt hároméves.

Átsöpörte sült krumpliját Johan tányérjára. Itt minden ételhez sült krumplit adtak, és Maria azt állította, hogy rosszul lesz tőle.

– Pontosan érted, hogy mit akarok mondani – mondta Johan. – Mi elvisszük Angelót, de a többiek itt maradnak. És tulajdonképpen bármelyikük lehetne az, aki végül Norvégiában köt ki.

– Én úgy érzem, hogy igenis éppen ő az, akit el kell vinnünk – felelte Maria.

Tekintetét rászegezte a férjére, a pillantása egyszerre volt dühös és könyörgő. Johan elfordította a fejét.

Johan éberen feküdt a sötétben, és izzadt, noha a lepedőt is lerúgta magáról. Fejében ott visszhangzott a gyerekek hangja és kiabálása. Teste úgy sajgott, ahogy egy megfeszített edzés után szokott. Zene és autók hangja szűrődött be az utcáról, a koszos, forró, idegen szagokkal telített sötétségből. Végül felkelt, pisilt, és ivott egy pohár vizet. Maria nem ébredt fel még akkor sem, amikor a fürdőszobában felkapcsolta a villanyt.

A recepciós biccentett neki, amikor lement az előcsarnokba. Új fiú volt, fiatalabb a korábbi recepciósnál.

– Tudna ajánlani egy bárt? – kérdezte Johan angolul.

– Miféle bárt? – kérdezett vissza a recepciós fiú.

– Egy átlagos kocsmát – felelte Johan.

– Nőt akar? – kérdezte a recepciós, ladies.

– Nem, dehogyis – felelte riadtan Johan, aztán átfutott rajta, hogy emiatt talán melegnek látszik. – Házas vagyok – tette hozzá. – Csak innék egy sört, nem tudok aludni. A feleségemmel vagyunk itt.

A recepciós udvariasan mosolygott, nyilvánvalóan magasról tett az egészre, és egy golyóstollal gyorsan bekarikázott néhány pontot a térképen.

Johan végül az egyik bárban kötött ki a szálloda utcájában, ami előtt sokszor elmentek már, és amiről mindig megjegyezték, hogy igazán jól néz ki. A hely nyitott volt az utca felé, és rengetegen voltak, még nem volt késő, legalábbis helyi viszonylatban nem. Johan rendelt egy sört, és maga elé képzelte Angelót. Ő az én fiam, gondolta. Kezeslábast és sapkát adok majd rá, az ágyunkban fog aludni, és az asztalunknál fog ülni. Előkereste iPhone-ján a fotókat. Angelo, amint alszik, amint Maria ölében ül, amint együtt játszanak, amint könyvet nézegetnek, és volt egy pillanatfelvétel is, amelyen mosolyogva belenézett egyenesen a kamerába, ezt a képet elküldték a nagyszülőknek és néhány barátjuknak Norvégiába. Maria a Facebookra is ki szerette volna tenni, de aztán arra jutottak, hogy ezzel inkább várnak mindaddig, amíg haza nem érnek. Ő maga csak az egyik fotón szerepelt, úgy állt ott vigyorogva, mint egy félkegyelmű, aki nem találja a helyét a celebbuliban.

Végignézte Angelo képeit, de mintha egy ismeretlen gyereket nézett volna. Próbálta előidézni azt, ami Mariában megvolt, azt az érzést, de nem találta, nem volt semmi, csak üresség. Csak egy gyereket látott. Bármelyik gyerek lehetett volna az árvaházból. Carlára is felsegíthetné a csizmát, őt is elkísérhetné oviba (de hiszen ő már túl nagy ehhez, neki azonnal el kellene kezdenie az iskolát), szinte látta maga előtt, ahogy végigrohan a szobákon, amikor először körbevezetik a lakásban. Bizonyára nagy léptekkel, trappolva rohanna körbe, sikongatva, úgy, ahogy az árvaház folyosóin szokott szaladgálni.

Ők voltak az egyetlen gyerektelen pár. Eleinte nem volt ezzel semmi baj, néha elmentek este, és leitták magukat, hétvégente ráérősen reggeliztek, koncertekre jártak, a többiek mindezt nem tehették már meg. De nyilvánvaló volt, hogy Maria gyereket akar, nyilvánvaló volt, hogy lesz gyerekük. Csakhogy nem történt semmi. Eleinte nevettek azon, hogy mennyire nem szexi az óra járása szerint dugni, azt mondták, ez a gyerektelenek bónusza. Johannak tetszett, hogy képesek voltak tréfálkozni ezen. Csinálták reggel a konyhapult mellett állva, és egyszer egy kapualjban is az 54-es busz megállója felé menet. Johan nem tudta, mikor változott meg a helyzet. Amikor Maria belenyúlt a nadrágjába, erőt kellett vennie magán, hogy ne tolja őt el magától. Keményebben tette magáévá, hogy hamarabb végezzenek, noha tudta, hogy Maria ezt nem szereti, és amikor színpadiasan nyöszörgött, ő zavarba jött, és ingerült lett, mennyire nézi már hülyének. Egy alkalommal, amikor Maria próbálta felizgatni, elborult az agya, a péniszét mélyen lenyomta a torkán, és a tarkójánál fogva addig tartotta, amíg a nő elhányta magát. Erről soha nem beszéltek. Gondolni sem akart rá, szégyellte magát, és még jobban szégyellte magát az orvosi rendelőben aznap, amikor kiderült, hogy vele van baj. Mintha csak tudta volna. Mintha tudta volna, hogy nem elég jó Mariához, hogy selejtes, hogy mindössze idő kérdése, amíg erre a felesége is rájön.

– Ideje feladnunk – mondta, amikor már odakint álltak az utcán. Sírt.

– Nem – felelte Maria. – Ne légy már hülye.

Olyan erőtlenül mosolygott, hogy muszáj volt átölelnie őt. Aznap este indiait rendeltek, és megnézték a Drót hat epizódját. Mindketten megkönnyebbültek attól, hogy most már hanyagolhatják a szexet.

– Szerintem örökbe fogadhatnánk – mondta Maria, amikor összebújva ott feküdtek az ágyban, Johan átölelte őt, a lábuk összesimult.

– Talán – felelte ő.

Aznap elválhattunk volna, gondolta Johan, miközben az itallapot tanulmányozta, nem volt valami nagy választék. És akkor Maria most valaki mással lenne itt. Ivott három erős mojitót, és becsípett.

– Tudna ajánlani egy helyet, ahol vannak nők? – kérdezte a pincért, miközben fizetett.

Próbált természetes hangon beszélni. A pincér elvigyorodott, Johan nem tudta, hogy megvetően-e, vagy csak amolyan „férfiak egymás közt” módon, de összerezzent. A pincér rábökött egy pontra a térképen, és azt mondta, a legegyszerűbb, ha taxival megy oda.

A klub a turistákkal teli nagy sétálóutcán volt. A belépőjegyért igen borsos árat fizetett a kapuban álló fickónak, nyilván messziről lerítt róla a naiv skandináv. Sokan voltak odabent, főleg fiúk és férfiak, csapatostul, kerek foteles bokszok, félig telt táncparkett. Verejték- és alkoholszag terjengett a levegőben. Némelyik asztalnál egyedülálló lányok üldögéltek, egy-egy pohárral maguk előtt. Fiatalok voltak, kerek arcúak és gömbölydedek. Johan vett egy sört, és leült egy asztalhoz egyedül. Carla tizenhárom éves koráig maradhat a gyermekotthonban. Hogy azután mi lesz vele, arra jobb nem gondolni. A lányok némelyike megpróbált szemkontaktust teremteni vele, mire ő mereven elkezdte a poharát bámulni. Vajon olyan lennék, akinek ez bejön, gondolta magában. Egy egészen másik ember.

Az egyik lány odalépett az asztalához, és kérdezés nélkül leült. Vékony volt, és csinos a hosszú műkörmeivel és magasított talpú, műanyag szandáljával.

– Meghívsz egy italra? – kérdezte angolul.

Johan felhorkantott, és elvigyorodott.

– Hány éves vagy? – kérdezte.

– Tizennyolc – vágta rá a lány kissé túl gyorsan.

Johan nem tudta eldönteni, hogy a lány felfelé vagy lefelé kerekített, remélte, hogy az utóbbi. Vett neki egy mojitót. A lány ivás közben színpadiasan beszívta két orcáját, és félrebiccentette a fejét. Johan visszamosolygott rá. A pulzusa felgyorsult, és az volt az érzése, hogy azonnal kitör belőle a nevetés.

– Hogy hívnak? – kérdezte a lány.

– Johan – felelte.

– Helló, Juan – mondta a lány mosolyogva.

A hátsó udvarban állt a falnak támaszkodva, miközben a lány leguggolt elé, és kigombolta a sliccét. Sötét volt, zsír- és állott húgyszag, és az volt az érzése, hogy bármikor végigfuthat a lábán egy patkány. A lány kicsit ügyetlenkedett, és ő néhányszor összerándult, amint megérezte a fogait. Amikor már közel állt ahhoz, hogy elélvezzen, a lány hátrahúzódott, és kiverte neki. Aztán elővett a táskájából egy zsebkendőt, és megtörölte magát. Johan három bankjegyet nyomott a lány kezébe, ő megköszönte, és azt mondta: have a good night, mint egy légikísérő.

– Viszlát – mondta ő.

A térde úgy reszketett, mintha fázna. A lány visszament a night clubba, magas talpú szandáljában ügyetlenül botorkált a köveken, amint elment az őr mellett, megigazította a szoknyáját, aztán eltűnt odabent, és többé nem látta őt.

A szállodaszobában égett a villany, amikor kinyitotta az ajtót. Maria éberen ült az ágyban. Johan látta, hogy sírt.

– Mi történt? – kérdezte, és megrémült, úgy istenigazából megrémült.

– Nem tudom – felelte Maria. A szája remegett, és fel volt dagadva. – Nagyon fáj a gyomrom, és mindenféle szörnyűség jár a fejemben.

Johan lerúgta a cipőjét, és leült mellé az ágyra. Rettentő fáradt volt.

– El akarsz hagyni? – kérdezte Maria.

A hangja tompa volt. Johan odahajtotta fejét a vállára.

– Mit csinálunk Angelóval? – kérdezte Maria.

Két nap múlva ott álltak a gyermekotthon nagy hálótermében, és összepakolták Angelo néhány ruhadarabját és a kopott macit, amelyet a kisfiú mindenhova magával cipelt. Az összes holmi belefért egy bevásárlószatyorba. A gyermekotthon igazgatónője mindkettőjüket megölelte, és azt mondta, látogassák majd meg őket. Rendben, felelte Maria, visszajönnek majd, amikor Angelo már nagyobb lesz. Johan látta, hogy a szeme bedagadt, és ezt sminkkel próbálta álcázni. Ő felajánlotta, hogy az utolsó néhány éjszakára átköltözik egy másik szobába, de Maria attól tartott, hogy az örökbefogadó egyesület tudomást szerezhet erről.

Angelo Maria karján ült, morcosan és zavarodottan a délutáni alvás után, miközben körbementek, és elköszöntek az alkalmazottaktól és a gyerekektől. Hogy Angelo érti-e, mi történik, nem volt világos. A nagyobb gyerekek integettek neki, némelyek komolyan, tágra nyílt szemmel, mások szórakozottan és épp csak felpillantva a játékból, szia, Angelo, szia, mondták. Angelo visszaintegetett, de befelé fordította a kezét, ezért az integetés úgy nézett ki, mintha hívogatná őket. Johan érezte, hogy elszorul a mellkasa, koncentrálnia kellett, hogy szabályosan tudjon lélegezni. Magunkkal visszük, gondolta magában. Most elvisszük innen.

– Hol van Carla? – kérdezte az egyik dadától, amikor Angelo bekakilt, és Maria elvitte, hogy tisztába tegye.

A dada vállat vont, bizonyára rohangál valahol, ahogy szokott.

Johan elindult megkeresni, szobáról szobára járt, mindenütt gyerekek voltak, gyerekek, akik babát öltöztettek, akik lökdösődtek, akik sírtak, gyerekek, akik nem az ő gyerekei. Carla nem volt a konyhában sem, sehol nem találta őt. Bement az étkezőbe. A terem üres volt, a kertre nyíló ablakok nyitva álltak. A kőpadló tele volt szósz- és ételmaradékokkal, még nem mostak fel ebéd után. Aztán meghallotta a kislány hangját. Leguggolt. Carla az ebédlőasztal alatt hasalt a koszos földön, halkan és dühösen beszélt a babájához, miközben váltott lábbal rugdosta a kőpadlót, jobb, bal, jobb, bal.

– Szia – mondta Johan.

A kislány elfordította a fejét.

– Carla – mondta Johan. – Carla.

A kislány kerülte a tekintetét. Végül Johan letette a bevásárlószatyrot Angelo holmijával, és leült melléje. A kertből behallatszott a gyerekek kiabálása és nevetése, a konyhában csörömpöltek a tányérok és a poharak, egy csapból víz zubogott, az utcán morajlott a forgalom. Valahol az épületben Maria a nevét kiabálta, de olyan volt, mintha ez nem is az ő neve volna, Johan, Juan. Ledőlt Carla mellé az asztal alá, a morzsák és a porcicák közé. Végigsimította a kislány vékony kis hátát, újra és újra. Bárcsak Maria abbahagyná a kiabálást. Bárcsak sose találnának rá.