részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Michael Chabon: Telegraph Avenue

Copyright © 2012 by Michael Chabon
All rights reserved.

Cover design © Will Staehle
© HarperCollinsPublishers

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2022
© XXI. Század Kiadó, 2022

ISBN 978 963 568 300 0

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Berta Ádám
Előkészítés Tomka Eszter
Korrektúra Bérci Ágnes
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Ayeletnek, a tű leeresztésétől a legbelső barázdáig

Hívjatok Ishmaelnek.

– Ishmael Reed, valószínűleg.

Krémálom

Fehér fiú állt egy gördeszkán, egy fekete fiú vállát fogva húzatta magát, aki fék nélküli fixi bringán tekert. Sötét augusztusi reggel valahol Oakland lapos, csóringer részén. Gumisurrogás. A gördeszka kerekének szemcsés gördülése az aszfalton. A nyári Berkeley öregasszonyos szaga: kilencféle jázmin és kanmacskavizelet.

A fekete fiú felegyenesedett, elengedte a kormányt. A fehér fiú leakasztotta a maga kocsiját a kis szerelvényről. A fekete fiú a karját keresztbe téve megragadta a pólója alját, és felrántotta a fejére. Nem sietett, elidőzött a pólóban, miközben a következő utcalámpa halványuló fényének tócsája felé gurultak. A fekete fiú egy pillanat múlva talán teljesen lerántja a pólóját, és a farzsebébe dugja, ahonnan zászlóként lobog. A fehér fiú majd lábbal lendületet ad magának, és előrenyújtja a karját, várja a csupasz barna bőr szikráját a tenyere alatt. De egyelőre a gördeszkás srác csak siklott-csalinkázott a vak fenegyerek mögött.

A kerek ábrázatú, kellőképpen nagydarab, közepesen betépett Archy Stallings a Tropakörnyék Lemezbolt pultjánál melózott, karjában egy bizonytalan eredetű csecsemőt fogva, a rozsdabarna kordöltöny alatt narancssárga garbót viselt, amely kihangsúlyozta a nyilvánvaló, mégsem előnytelen hasonlóságát Gamerához, a japán filmművészet mutáns repülő óriásteknőséhez. A kissrácot a bal karjában dajkálta, közben a szabad jobb kezével a Benezra-hagyaték tizenöt ládájából éppen a nyolcadikat böngészte, mivel abban neki való jazzlemezek voltak, igazi hasaalja jazz, szaftos és funkyval zsíros. Electric Byrd (Blue Note, 1970). Johnny Hammond. Melvin Sparks első két szólólemeze. Charles Kynard: Wa-Tu-Wa-Zui (Prestige, 1971). Leltározás közben is az elhunyt egyik lemezét hallgatta, Airto Fingersének (CTI, 1972) újszerű állapotú, kvadrofon nyomását, ami az üzlet megbízható Quadaptorján szólt, ezen a klassz kütyün, amit Nat Jaffe mentett ki egy kukából, aztán ő, Archy újított fel, az egykori katonai helikopter-műszerész, akinek a San Franciscó-i Állami Főiskolán megszerzett kreditjei – amikor legutóbb nem volt rest megnézni – egy elektromérnöki diploma 37,5%-át érték.

A félkezes katalogizálás művészete: finoman kiemelni egy lemezt a rekeszből, óvatosan kihúzni a belső tokot a borítóból. Belecsúsztatni az ujjadat a papírtasakba. Ujjbeggyel kiemelni a lemezt, de úgy, hogy csak a címkéhez érj hozzá. A korongot megfelelő szögben az ablakon beömlő délelőtti fény felé dönteni. A mindent leleplező, egyenletes tónusú East Bay-i fény felé, amely éles és megbocsátó, mindig megmondja neked az igazat egy lemez állapotáról. (Noha Nat Jaffe állította, hogy nem a fény a kritikus elem, hanem az ablak, a böszme pittsburghi táblaüveg, ami be lett oltva a kamu minden formája ellen abban a hatvan-akárhány éves időszakban, amikor a Tropakörnyék Lemezbolt jelenlegi helyisége még Spencer Borbélyüzlete néven üzemelt.)

Archy csukott szemmel bólogatott, ringatta a baba súlya, a Ringo Thielmann bőgőszólamából áradó zsírszag, Elsabet Getachew szemének emléke, ahogy előző nap leszopta a Sába Királynője etióp étterem privát helyiségében. A lány alsó ajkának láncgörbéje, a nyelvének hegye, miközben az ő farka E-húrján addisz-abebázott. Archy bólogatott, ringatózott, azt érezte ezen a szombat reggelen, mielőtt a szomszédság csizmái rossz hírrel trappolják tele a küszöböt, hogy szívesen így maradna egész nap, örökké.

– Csóró Bob Benezra – mondta Archy a bizonytalan babának. – Nem ismertem, de sajnálom a tagot, hogy itt kellett hagynia ezt a sok gyönyörű lemezt. Ezért szükségszerű, hogy ateista legyek, Rolando: mert látom ezt a sok klassz bakelitet, amit szegény fickónak itt kellett hagyni. – A baba elég idős, éppen ideje, hogy elkezdjen ismerkedni a határokkal, a jeges igazsággal, az élet-halál tényekkel. – Milyen mennyország az, ahová nem viheted magaddal a lemezeidet?

A baba megérthette, hogy költői kérdés, mert nem is próbált válaszolni.

Nat Jaffe felhővel a feje felett ment be melózni, ahogy tizenegyből ötször, vagy legyünk nagylelkűek, kilencből négyszer. Rosszkedve a fejére húzott szkafandersisak volt, szegény Nat pedig csapdába esett benne, azt se tudta, belélegezhető-e a légkör, nincs mérőóra, ami mutassa, mikor fogy el a levegője. Elhúzta a reteszt, a kulcscsomója az ajtónak csapódott, ő is fél kézzel dolgozott, mert bal hóna alatt egy rekesz lemezt cipelt. Leszegett fejjel rontott be, halkan dúdolva magában; egy amúgy béna, friss popdal érdekes akkordváltását dúdolta; dühös levelet dúdolt a kétsaroknyira lévő műkörmös slendrián főbérlőjének vagy az Oakland Tribune szerkesztőjének, amelynek levélrovatát gyakorta színesítette a haragja; egy új elmélet első darabkáit dúdolta a bossa nova és a francia új hullám filmjei közti kétoldalú kapcsolatról; akkor is dúdolt, amikor nem adott ki hangot, amikor aludt, mert egy vezeték Nathaniel Jaffe csontjainak mélyén folyamatosan rezonált.

Becsukta az ajtót, belülről bezárta, letette a rekeszt a pultra, a fekete alapon szürke halszálkás puhakalapját felakasztotta a kilenc kétágú acélhorog egyikére, amelyek szintén Spencer Borbélyüzletének napjaiból maradtak. Ujjával a hajába túrt, ami sűrűbb volt Archyénál, bár a homlokánál ritkult. Odafordult, megigazította a nyakkendőjét – dzsesszesen széles, fekete alapon ezüstpöttyös –, és szemrevételezte a nyolcadik láda állapotát. A fejét párszor megmozgatta nyakízületein, mintha a csontrecsegtetéssel és a nyújtással kiereszthetné magából azt, ami dúdolásra készteti.

Hátrament az üzlet végébe, eltűnt a gyöngyfüggöny mögött, amire a fia, Julie festette fel aprólékos munkával Miles Davis képét mexikói szentként, Szent Miles csupasz szívét betekerve szögesdróttal. Kétségtelenül nem sikerült túl élethűre, Archy szerint inkább a baseballjátékos Mookie Wilsonra hasonlított, de nem lehet könnyű portrét festeni ezer darab másfél centis gyöngyre, Julius Jaffén kívül keveseknek jutna egyáltalán eszébe, nemhogy meg is próbálják. Egy perc múlva Archy a vécé öblítését hallotta, majd dühös köhögést, aztán Julie apja jött vissza az eladótérbe, hogy rágyújtson egy újabb napra.

– Az kinek a babája? – kérdezte.

– Kinek a mije? – kérdezett vissza Archy.

Nat elhúzta a tolózárat a bejárati ajtóról, és megfordította a táblát, hogy közölje a világgal, a Tropakörnyék kinyitott. Megint megtúráztatta a koponyáját a gerincoszlopa tetején, dúdolt kicsit, újfent köhögött. Szinte sugárzó rosszindulattal fordult a társához. – Totál megszívtuk.

– Statisztikailag nézve ez nagyon valószínű – felelte Archy. – De ez esetben pontosan miért is?

– Most jövök Singletarytől.

Ők Mr. Garnet Singletarytől bérelték az üzlethelyiséget, a Fukszkirálytól, aki különféle testrészeken villogtatható fukszokat árult háromajtónyira a lemezbolttól. Övé volt az egész háztömb, plusz még vagy tucatnyi ingatlan Oakland nyugati részén. Kis üzlethelyiségek. Singletary információbálna volt, a környéken vándorolva felszippantotta az összes pletykát, fáradhatatlan szilájával megszűrte táplálékért. Soha egy dollártól se vált meg, hogy a lemezbolt tárolóiban böngésszen, mégis rendszeres vendég volt, pár naponta beugrott auditálni. Felügyelni az igazság és kamu egyensúlyát a helyi áramlatban.

– Igen? És mit mondott Singletary? – érdeklődött Archy.

– Hogy megszívtuk. Most komolyan, minek van nálad egy baba?

Archy lenézett Rolando Englishre, erre a kék rugdalózóba dugott, majd sárga pamuttakaróba csavart rozsdabarna fiatalemberre, akinek édes kis szája volt, és puha, barna, göndör fürtjei csapzottan tapadtak a fejéhez. Archy megemelte Rolando Englisht, és kellemes loccsanást hallott. Rolando English anyja, Aisha a Fukszkirály lánya volt. Archy felajánlotta Aishának, hogy délelőtt vigyáz Rolandóra, esetleg beszerez neki pár holmit és a többi. A felesége az első gyereküket várta, és a vészesen közelgő apaság kilátására Archy úgy vélte, érdemes némi gyakorlatot szereznie még október elseje előtt, amikorra ki volt írva a szülés, mert ez talán enyhítene azon a sokkon, hogy harminchat évesen hirtelen gyakorló apaszerepben találja magát. Így aztán Rolandóval elruccant a Walgreensbe, és egy ilyen szép augusztusi reggelen egyáltalán nem bánta a sétát. Aisha pénzéből harminc dolcsit elköltött pelenkára, törlőkendőre, bébitápszerre, üvegre és egy csomag Nuk cumira – Aisha adott neki egy listát –, majd leült ott a Walgreens előtt a buszmegállóban, ahol ő meg Rolando English együttesen lecseréltek egy büdi pelenkát, majd pedig falatoztak egyet, Archy betolt egy zacskó csokimázas lyukat a Miafánk a Mennyekben-ből, Rolando Englishnek pedig meg kellett elégednie egy kupica Gerber Good Start tápszerrel.

– Ez itt Rolando – mondta Archy. – Aisha Englishtől kölcsönöztem. Egyelőre nem sok mindent csinál, de aranyos. Na most, Nat, ha az előző szavaidat jól értettem, megszívtunk valamit?

– Összefutottam Singletaryvel.

– És információt osztott meg veled?

Nat megfordította a rekeszt, amit behozott, egy Chiquita rekeszt, és lustán elkezdte lapozni a benne levő harmincöt-negyven bakelitlemezt. Archy először azt hitte, Nat otthonról hozta a dobozt, a saját gyűjteményéből szemezte ki, amit el akar passzolni, vagy hazavitt egy adagot alaposabban megvizsgálni, mivel a tulajdonosok magángyűjteménye és az üzlet készlete közti határt lelkiismeretes lazasággal kezelték. Ám aztán látta, hogy csupa tucatlemez. Egy Juice Newton, egy késői, pocsék Commodores, egy Gondos Bocsok karácsonyi lemez. Szemét, lom, egy garázsvásár keserű üledéke. Az üzlettársakat állandóan hívogatták megárvult lemezgyűjtemények, amelyeket sorsukra hagytak valahol, olyan vészjelet küldtek, amit csak Nat és Archy érzékelt. „Még az Antarktiszról is egy doboz gramofonlemezzel jönne vissza”, mondta egyszer Aviva Roth-Jaffe a férjéről. Nat most reménytelen reménykedéssel nézte át ezt a legújabb leletet, minden egyes korong potenciális felfedezést kínált, bár a rossz ízlésnek ebben a katyvaszában a nagy fogás esélye minden egyes tétel után egy nagyságrenddel csökkent.

– „Andy Gibb” – mondta Nat, még arra sem véve a fáradságot, hogy a megvetés ballasztját akassza a szavakra, pusztán szellemidézőjelbe tette a nevet, mintha ismert álnév lenne. Kivette az After Dark című albumot (RSO, 1980), és Rolando English kíváncsi szeme elé tartotta. – Csíped Andy Gibbet, Rolando?

Rolando English láthatóan jóval nyitottabban állt hozzá a legfiatalabb Gibb fivér utolsó nagylemezéhez, mint a kérdező.

– Elismerem, hogy aranyos – mondta Nat, a tónusával azt sugallva, hogy ennél tovább nem hajlandó menni, mintha Archyval vitatkoztak volna, pedig Archynak ez nem rémlett. – Add ide.

Archy odaadta a babát Natnek, és amint elengedte, megérezte a görcsöt a vállában. Nat két kézzel megfogta, és felemelte a babát az arca elé, Rolando English pedig szépen megtartotta a buksiját, állta Nat tekintetét, és a pillantásában ugyanaz a megenyhülés látszott Andy Gibb iránt, Nat Jaffe iránt, akárki iránt. Ahogy egymást méregették, Nat dúdolása halk és altatószerű lett. Rolando babafogásra kellemesen tömör volt, akár egy csomó összegöngyölt zokni, amit egy nagy zokniba tömtek, tömör és álmos, nem olyan csenevész, lottyadt baba, amilyennel az ember időnként összefut.

– Nekem is volt egy ilyen – idézte fel elégikus hangon Nat.

– Emlékszem. – Amikor megismerte Natet, egy esküvőn játszott a Joaquin Miller parknál található Naturfreunde klubban. Archy akkor jött vissza a Perzsa-öbölből, utolsó pillanatban ugrott be Nat basszusosának helyére. Az akkori Julius baba most tizenöt éves, és kábé ugyanaz a kedves különc, legalábbis Archy szerint. Titkos harmóniákat hall, klingon nyelven ír verseket, Rosszcsont Jack-arcot fest a körmére. Balett-trikóban és tüllszoknyában járt óvodába, aztán hazaérve a Color Me Barbrát nézte a CBS-en. Már három-négy évesen is imádott okoskodni, akárcsak az apja. Hogy a bécsi szelet nem Bécsből származik, a franciakulcs pedig országonként más és más névnek örvend. Ugyanúgy lekötötték egy adott kérdés nüanszai. Újabban viszont az ideje nagy részében valami titkosan kódolt kamaszadást sugárzott, amit csak a szülei tudtak dekódolni, és ami arra szolgált, hogy kicsinálja őket agyilag.

– A babák jó fejek. Bírják az eszkimópuszit. – Nat és Rolando demonstrálták is, orroztak egyet, a baba ott lógott és tűrte. – Ja, Rolando jó fazon.

– Szerintem is.

– Jól tartja a fejét.

– Ugye?

– Ezért nevezik Fejtartó Harrynek. Igaz? Naná. Fejtartó Harry. Meg kell zabálni.

– Ha te mondod. Én ritkán eszem babát.

Nat úgy vette szemügyre Archyt, ahogyan Archy a néhai Bob Benezra Kulu Sé Mama (Impulse!, 1967) lemezének A oldalát: keresve az okot, amiért leminősítheti.

– Szóval gyakorolsz? Ez a nagy ötlet?

– Ez bizony.

– És hogy megy?

Archy vállat vont, de amolyan szerény hősiességgel, mint amikor megkérdezik, hogy az istenbe sikerült kimentened száz árvát egy lángoló teherszállító repülőből, ami ütközőpályán volt egy aszteroidával. Miközben adta a közömböst, Archy tudta – érezte, akárcsak a baba alakú sajgást a bal karjában –, hogy annak, hogy hajlandó vagy képes gondoskodni Rolando Englishről egy óráig, napig, hétig, semmi köze ahhoz, hogy hajlandó vagy képes apja lenni a jövőbeli gyereknek, aki az utolsó simításokat végzi a légző- és endokrin rendszerén felesége méhének sötétjében.

Feneket törölni, Carnation tápszert kinyomni cumiból, konyharuhával feltörölni a kihányt tejet, ezek mind csak feladatok és procedúrák, lépések sorozata, mint maga az élet. Elvégzendő kötelességek, átvészelendő lassú részek, kibírandó váltások. Állítsd rá az agyadat arra, hogy kisilabizáljon egy trükkös ütemet az On the Corner (Columbia, 1972) albumon vagy az Elmélkedések egyik zavarosabb passzusát (Archy éppen kilencvenharmadszor olvasta Marcus Aureliust), fél kézzel nézz át egy doboznyi érdekes lemezt, és mire észbe kapsz, lehet szundikálni, anyuci hazajött, és te megint csinálhatsz, amit akarsz. Mint a seregben: Légy óvatos, az elmédet dugd el egy hűs és száraz helyre, és húzd ki a végéig. Csak éppen (tört rá egész pályás letámadással az a pánik, ami hónapok óta cicázott vele, jobbára hajnali háromkor, amikor a terhes felesége forgolódása miatt nem tudott aludni, az a pánik, amit a Rolando Englishsel való gyakorlásnak enyhítenie kellett volna, ám sajnos nem tette) sosem ér véget. Az apaságnak sosem érsz a végére, akárhova dugod is el a józan eszedet, vagy akárhány lépést teszel is meg sorozatban. Még akkor sem, amikor meghalsz. Élve, halva vagy ezer mérföld távolságban is minden pillanatban rád vár az a munka, ami se nem eljárás, se nem lépések sora, hanem olyasmi, ami teljes és állandó figyelmet követel, noha nem feltétlen kell tenned, végezned vagy mondanod bármit. Archyt meg az anyját elhagyta az apja, amikor Archy nem sokkal volt idősebb Rolando Englishnél, és ugyan Luther Stallings pár évig még eljárt hozzájuk, ahogy a csillaga rövid ideig emelkedett, időben fizette a gyerektartást, elvitte Archyt az Oakland Athletics baseballmeccseire, a Marriott Great America vidámparkjába meg hasonlók, csakhogy másra is szükség lett volna az öreg Luthertől, ami sosem materializálódott, arra az énjére, ami sosem bukkant elő, még akkor sem, amikor ott állt Archy mellett. Az apaság olyan kötelesség, ami több mint a pénzed, a tested, az időd, olyan jelenlét, ami nem testi és nem mérhető órával: végeérhetetlen, örök és láthatatlan, mint a gravitáció elkötelezettsége a csillagok iránt.

– Ja – mondta Nat. Egy pillanatra ellazult benne az a bizonyos vezeték. – A babák aranyosak. Aztán felnőnek, nem zuhanyoznak és kiverik a farkukat a zoknijukba.

Árnyék vetült az ajtóüvegre, és S. S. Mirchandani lépett be gyászos ábrázattal. Márpedig ezt az ábrázatot gyászra teremtették: lógó szemhéj, lógó áll, a tintapacaszerű szakállban a bánat föle.

– Uraim – mondta a királynő angolján, hangjában elégikus és illedelmes zöngével, egy jobb, civilizált kor emlékével –, önök megszívták.

– Folyton ezt hallom – jegyezte meg Archy. – Mi történt?

– Kutyagumi – közölte Mr. Mirchandani.

– A kibaszott Kutyagumi – bólintott Nat, folytatva a dúdolást.

– Egy hónapon belül elkezdik a talajmunkát.

– Egy hónap? – kérdezte Archy.

– Jövő hónapban! Én ezt hallottam. A barátunk, Mr. Singletary beszélt Mr. Gibson Goode nagymamájával.

– Kibaszott Gibson Goode – mondta Nat.

Pontosan hat hónappal korábban egy sajtótájékoztatón a polgármesterrel együtt Gibson „Dumdum” Goode, a Pittsburgh Steelers volt irányítója, a Kutyagumi Lemezkiadó, Kutyagumi Filmgyár igazgatója, a Goode Alapítvány feje és Amerika ötödik leggazdagabb fekete férfija, aki a saját fekete-vörös léghajójával repült Oaklandbe, beszámolt a nagy tervéről, miszerint egy második Kutyagumi „Mizé”-t nyit a Telegraph Avenue-n a Golden State élelmiszerbolt régóta üresen álló helyén, kétsaroknyira délre a Tropakörnyék Lemezbolttól. Az oaklandi Mizé, ami még nagyobb lesz, mint az óriási elődje Culver City közelében, magában foglal majd egy tíztermes mozit, kajaudvart, játéktermet és egy húsz üzlethelyiséges galériát, közepén egy háromszintes Kutyagumi médiaüzlettel, egy-egy szint zenének, videónak és egyebeknek (főleg könyveknek). A Fox Hills-i Kutyagumi-üzlethez hasonlóan az oaklandi is jókora általános kínálattal bír majd, de mellette az afrikai-amerikai kultúrára szakosodik, ahogy Goode fogalmazott a sajtókonferencián, „annak számos sokszínűségében”. Goode zsebe mély volt, birodalomépítő törekvéseihez pedig szociális céltudat társult; egy Mizé elsősorban nem pénzszerzésre szolgált, hanem arra, hogy egy csapásra visszanövessze egy fekete környék kereskedelmi szívét, amelyet kivágtak a kaliforniai autópálya-építés dicső napjaiban. A sajtótájékoztatón ugyan nem hangzott el, de a Los Angeles-i Mizé működése arra utalt, hogy a médiaüzletben nemcsak CD-ket lehet majd kapni igencsak nyomott áron, hanem használt és ritka árukat is, például régi jazz-, funky-, blues- és soul-bakelitlemezeket.

– Még nem kapta meg az engedélyeket meg a többit – mutatott rá Archy. – Az öreg Chan Flowers jól beakasztott neki környezeti hatásokkal, forgalmi felmérésekkel, az összes ilyen szarral.

A Flowers és Fiai temetkezési vállalat tulajdonosa és vezetője, amely épület történetesen a tervezett Kutyagumival átellenben állt a Telegraph túloldalán, egyben az oaklandi városi tanács tagja is volt. Singletarytől eltérően Chandler B. Flowers tanácsos igazi megszállott lemezgyűjtő volt, és noha a társak nem értették teljesen, miért ellenzi a Kutyagumi-tervet, erre bazíroztak, ebbe a lebegő ígéretbe kapaszkodtak.

– A tanácsos a jelek szerint meggondolta magát – mondta S. S. Mirchandani a legélethűbb James Mason-hangján: ravaszkás és fáradt, whisky, tisztán.

– He? – hörkent fel Archy.

Oakland nyugati részén nem akadt Chandler Flowersnél keményebb vagy makacsabb ember, vagyis ha meggondolta magát, az valószínűleg nem megfélemlítés miatt történt.

– Nem tudom, Mr. Mirchandani – mondta Archy. – Választás lesz. A tesó alig jutott át az első körön. Talán fel akarja rázni az embereket, kicsit felhúzni őket. Energizálni a közösséget. Megcsapolni Gibson Goode sztárerejét.

– Hogyne – mondta Mr. Mirchandani, a szeme pedig azt, hogy kizárt. – Bizonyára van rá ártatlan magyarázat.

Sáp, erre célzott. Kenőpénz. Hajlamos így gondolkodni bárki, aki Mr. Mirchandanihoz hasonlóan képes elérni, hogy különféle rangú és nemű unokatestvérek érkezzenek folyamatosan Pandzsábból, és cseréljék az ágyneműt a moteljeiben meg mossák az autókat a benzinkútjain anélkül, hogy bármelyik végén összeakassza a bajszát a hatóságokkal. Archy szintén nehezen tudta elképzelni, hogy Flowers – az a konok, halkszavú és örökösen korrekt ember, aki Lionel Wilson napjai óta hősnek számít a környéken – elfogad kenőpénzt egy hetvenkedő exrögbistől, de persze Archy hajlamos volt a bakelitek állapota iránti hiperkritikus hozzáállását azzal kompenzálni, hogy az emberekkel viszont túlontúl elnézően bánt.

– Amúgy is késő már, nem? Az üzletnek lőttek. A bank beijedt, Goode elvesztette a befektetőjét, nem ez a helyzet?

– Én nem igazán értek az amerikai focihoz – mondta S. S. Mirchandani –, de úgy tudom, hogy amikor játszott, Gibson Goode híres volt a kiszámíthatatlan mozgásáról.

– Szinte lehetetlen volt elkapni – bólogatott Nat.

Archy visszavette a babát Nat Jaffétől. – Dumdum minden hájjal megkent geciláda volt – értett egyet.

Tartalom

I. Krémálom

II. A bakelit temploma

III. Egy sokat látott madár

IV. Vissza az örökkévalóságba

V. Tropakörnyék

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0