A szerző kiadónk gondozásában
megjelent további művei:

A tóparti ház

Távoli órák

Az órásmester lánya

Hazatérés

Az elfeledett kert

ELSŐ RÉSZ

*

LAUREL

1

*

Angol vidék, tanyaház, nyári nap az ezerkilencszázhatvanas évek kezdetén. Egyszerű, favázas épület, a nyugati falról málladozik a fehér festék, iszalag küszködik rajta. Füstöt ereget a kémény, s elég odanézni, tudja az ember, hogy alatta a tűzhelyen finom meleg étel fortyog. Van valami otthonos a ház mögötti kis veteményesben, az ólomüveg ablakok büszke csillogásában, a gondosan befoltozott tető zsindelyeiben.

Durván ácsolt kerítés övezi a házat, léces fakapu választja el a megregulázott kertet kétoldalt a túlsó mezőtől, sarjerdőtől. A göcsörtös fák között patak csordogál a köveken, napfény és árnyék közt cikázik, akárcsak a századok folyamán; de innen nem hallatszik a hangja. Messze van. Magányosan üldögél a ház a hosszú, poros kocsifelhajtó végén, nevével osztozik a vidéki ösvényen, ha nem is látszik onnan.

Szellő rebben néha, különben minden csendes, mozdulatlan. Két fehér hulahoppkarika – tavalyi hóbort – támaszkodik a glicínialugasnak. Félszemű négerbaba őrködik méltóságteljesen a vártán, egy zöld gurulós szennyestartó csíptetős kosarában. Virágcserepekkel megrakott talicska dől türelm0esen a fészer falának.

A némasága ellenére, vagy talán épp amiatt, az egész színre várakozó hangulat telepszik, akárcsak a színpadon, éppen mielőtt a színészek a deszkákra lépnének. Amikor már elénk tárul minden lehetőség, a körülmények nem pecsételték még meg a sorsot, és ekkor…

– Laurel!

…türelmetlen gyerekhang, távolabbról:

– Lau-rel! Hol vagy?

Mintha megtört volna a varázslat. Elhalványulnak a ház fényei, emelkedik a függöny.

Tyúkok totyognak elő valahonnan, a kerti ösvény kövei közt csipegetnek, egy szajkó árnyéka suhan át a kert fölött, egy közeli mezőn életre pöffen egy traktor. És fent, a magasban, egy fából rótt lombkunyhó padlóján egy hanyatt fekvő tizenhat esztendős lány a szájpadlásához nyomja a szopogatott savanyúcukrot, és felsóhajt…

*

Komiszság hagyni, hogy ennyit keresgéljék, véli, de a hőségben, meg a titkát dédelgetve, sokallja a játék – méghozzá milyen gyerekes játék! – gondolatát. Különben ez is csak része a kihívásnak, és ahogy apa mondogatja, mindennek megvan a módja, és a tanulás a tudás atyja. Nem Laurel tehet róla, hogy mindig ő találja meg a legjobb búvóhelyeket. Igaz, a többiek fiatalabbak, de azért már egyikük se kisbaba.

No és persze nem is igen akarja, hogy megtalálják. Ma nem. Most nem. Nincs más vágya, csak itt heverni, érezni, hogy kartonruhájának vékony anyaga a csupasz lába szárát simogatja, és róla ábrándozni.

Billy.

Lehunyta a szemét, és a név jókora dőlt betűkkel rajzolódott elsötétült szemhéjára. Neonfénnyel, vörös neonnal. A bőre bizsergett, a savanyúcukrot odébb tolta, hogy a homorú oldala a nyelve hegyén egyensúlyozott.

Billy Baxter.

Ahogy a napszemüvege fölött rásandít, az a féloldalas vigyora, a fekete Elvis-frizurája…

Villámcsapás volt, épp ahogy az igaz szerelemhez illik. Három hete szombaton, mikor Shirleyvel leszálltak a buszról, Billy ott cigizett a barátaival a táncterem lépcsőjén. A tekintetük találkozott, és Laurel magában hálát adott Istennek, amiért rászánta egy hétvégi fizetését az új nylonharisnyára.

– Laurel! Gyere már! – Ez Iris, a hőség megviselte a hangját. – Tessék előjönni! Ez nem ér!

Laurel még szorosabbra zárta a szemét.

Csak egymással táncoltak egész este. A zenekar gyorsabbra kapcsolt, Laurel haja kilazult a Sikk magazin címlapjáról gondosan másolt kontyból, a lába sajgott, de egy pillanatra sem lassított. És csak akkor hagyta abba, amikor Shirley – akit bosszantott, hogy egész este elhanyagolta, felbukkant mellette mint valami nagynéni, és közölte: indul az utolsó busz, már ha Laurel egyáltalán óhajt hazaérni (ami neki, Shirleynek teljesen mindegy). És ahogy Shirley türelmetlenül toporgott, és Laurel pihegve elköszönt, Billy megragadta a kezét, magához húzta, és Laurel lelke mélyén valami vakító világossággal tudta, hogy ez a pillanat, ez a gyönyörű, fényességes pillanat várt rá egész eddigi életében…

– Nekem mindegy! – Irisnek már mérges volt a hangja. – Aztán ne engem okolj, ha egy falat se marad a szülinapi tortából!

Már alacsonyabban járt a nap, a hőség egy hulláma betódult a lombkunyhó ablakán, Laurel szemhéja belül cseresznyepirosra színeződött. Felült, de nem óhajtotta otthagyni búvóhelyét. A fenyegetés nem üres szólam volt – Laurel köztudomásúlag rajongott anyja Viktória-tortájáért –, de célt tévesztett. Laurel nagyon is jól tudta, hogy a tortaszelő kés ott bújik meg a konyhaasztalon, ott felejtődött az általános zűrzavarban, amikor a család összeszedte a kosarakat, pokrócokat, limonádésüvegeket, strandtörölközőket, az új tranzisztoros rádiót, és izzadtan rohant a folyó felé. Laurel tudta, mert amikor a bújócska örve alatt visszaosont a hűvös, homályos házba a csomagjáért, meglátta a gyümölcsöstál mellett heverő kést, a nyele köré tekert vörös szalaggal.

A kés hagyomány volt – ez szelte fel valamennyi születésnapi tortát, minden karácsonyi tortát, a Nicolson család hagyományai szerint Valaki-Felvidítására-Szánt alkalmi tortákat, márpedig anyjuk ragaszkodott a hagyományokhoz. Következésképpen Laurel tudta, hogy míg valakit haza nem szalajtanak a késért, ő mindaddig szabad. És miért is ne? Egy ilyen népes házban, mint az övék, ahol a csendes perc ritka, mint a fehér holló, ahol mindig beront valaki az ember ajtaján, vagy bevágja a magáét, a magány lopott percei valóságos szentségtörésnek számítanak.

Kiváltképpen ma, amikor magányra van szüksége.

A csomagot a csütörtöki posta hozta Laurelnek, és különleges szerencse, hogy Rose találkozott a postással, nem Iris vagy Daphne, vagy – szentséges Ég! – éppenséggel a mama. Laurel azonnal tudta, kinek a nevét rejti a csomagolás. Vérvörösre pirult, de valahogy sikerült kinyögnie valamit Shirleyről meg egy zenekarról, meg valami kölcsönkért lemezről. A nehezen összehozott ködösítés hidegen hagyta Rose-t, akinek általában is felületes figyelme máris a kerítésen billegő pillangóra terelődött.

Később, amikor este a tévé előtt zsúfolódva nézték a vetélkedő döntőjét, és Iris meg Daphne Cliff Richard vagy Adam Faith nagyszerűségén marakodtak, apjuk pedig az erőltetett amerikai kiejtést kritizálta, és a Brit Birodalom általános hanyatlásán búsongott, Laurel kisurrant. Magára zárta a fürdőszobát, és hátát az ajtónak vetve lekuporodott.

Reszkető ujjakkal tépte fel a csomagot.

Selyempapírba burkolt vékony könyv pottyant az ölébe. A papíron át is olvasható volt a cím – Harold Pinter: A születésnap –, és Laurel hátán végigfutott a hideg. Alig állta meg, hogy fel ne sikoltson.

Azóta is a párnája alatt őrizte a könyvet – nem a legkényelmesebb így az alvás, de egy percre sem akart megválni tőle. Mert ennél semmi sem lehet fontosabb.

Laurel szentül hitte, hogy minden ember életében van egy pillanat, amikor útkereszteződéshez ér, s valami döbbenetes történik, ami az egész életét megváltoztatja. A Pinter-darab bemutatója ilyen pillanat volt. Olvasott róla az újságban, és valami megmagyarázhatatlan érzés ösztökélésére eldöntötte, hogy márpedig ezt látnia kell. A szüleinek azt mondta, Shirleyhez megy, Shirleyvel halálos titoktartást fogadtatott, aztán felszállt a cambridge-i buszra.

Életében először utazott valahová egyedül, és ahogy az elsötétült Művész Színházban ült, és nézte, amint Stanley születésnapi partija lidércnyomásba fordul, semmi máshoz nem fogható lelki emelkedettséget tapasztalt. Olyasféle megvilágosodást, amilyet a pirulós Buxton kisasszonyok érezhettek vasárnaponként a templomban, ahol Laurel gyanúja szerint lelkesedésük inkább a fiatal új lelkésznek szólt, semmint Isten igéjének. Laurel az olcsó ülés peremén ülve érezte, amint a színpadon zajló dráma vére a szívébe áramlik, érezte, amint az arcát elönti az üdvösséges hő, és – tudta. Hogy mit, abban nem volt egészen bizonyos, de rendíthetetlenül tudta: többet is tartogat az élet, és az mind őrá vár.

Magában dédelgette a titkot, maga sem tudta biztosan, mit kezdjen vele, sejtelme sem volt, hogyan is kezdje bárkinek magyarázni, míg a múltkor este, Billy karjának ölelésében, arcát a fiú bőrdzsekijéhez nyomva, mindent megvallott Billynek…

Laurel kivette Billy levelét a könyvből és újra elolvasta. Rövid levél volt, annyi állt csak benne, hogy Billy vár majd rá a motorjával az ösvény végén szombat délután fél háromkor – meg akar mutatni neki egy kis helyet, a kedvenc helyét a part mentén.

Laurel a karórájára pillantott. Nem egészen két óra múlva.

Billy bólintott, amikor ő A születésnap előadásáról mesélt. Meg arról, hogy milyen érzést keltett benne; Billy pedig Londonról mesélt, színházról, a névtelen éjszakai klubokban hallott zenekarokról, és Laurel előtt ragyogó lehetőségek villantak fel. És akkor Billy megcsókolta, ez volt az első igazi csók, és Laurel fejében szétrobbant a villanykörte, és minden fehéren izzott.

Oda húzódott, ahová Daphne támasztotta a piperetáskájából származó kis kézitükröt, figyelmesen nézte magát, méregetve a szeme sarkába nagy gonddal húzott kis fekete szárnyakat. Igen, nyugodott meg, egyformák. Lesimította a frufruját, és igyekezett elfojtani a tompán kínzó érzést, hogy valami fontosról megfeledkezett. A strandtörölközőt nem felejtette el; ruhája alatt már rajta volt a fürdőruha; szüleinek azt mondta, Mrs. Hodgkins még néhány óra hosszat foglalkoztatni akarja a szalonban, takarítania kell, port törölnie.

Laurel elfordult a tükörtől, lerágta körmének egy letörni készülő darabkáját. Nem szokása az alattomosság, igazán nem; hiszen jó kislány, általános vélemény – tanárai, barátnők mamái és Mrs. Hodgkins egybehangzó véleménye – szerint: de lehet-e választása? Hogyan magyarázhatná anyjának-apjának?

Abban bizonyos volt, hogy a szülei sohasem voltak szerelmesek egymásba, akármilyen történeteket mesélgettek is a megismerkedésükről. Ó, hiszen szeretik egymást, senki sem vitathatja, de ez amolyan öregek biztonságos szeretete, ami egymás vállának masszírozásában, és végtelen számú csésze teában nyilvánul meg. Nem – fakadt sóhaj Laurel szívéből. Biztonsággal elmondható, hogy egyikük sem ismerte azt a másik fajta szerelmet, ami csupa tűzijáték és veszett szívdobogás és – Laurel elpirult – testi vágy.

Langyos szellő hozta anyja kacagásának távoli hangját, és valami halvány sejtést, hogy most életének egy szakadéka szélén áll, és Laurel szíve megmelegedett. Drága mama. Nem ő tehet róla, hogy a háborúra pazarlódott az élete. Hogy már majdnem huszonöt éves volt, amikor megismerte apát és hozzáment feleségül; hogy még ma is a papírhajó-hajtogatási tudományával áll elő, valahányszor fel akarja vidítani valamelyiküket; hogy nyarának csúcspontja, amikor elnyerte a falubeli Kertészklub díját és még az újságba is bekerült a képe (méghozzá nem is csupán a helyi lapba – a cikket átvette a londoni sajtó, a vidéki eseményekről szóló különkiadás. Shirley ügyvéd apukája boldogan kivágta az újságjából, és áthozta nekik megmutatni).

Mama tettetett zavarral ellenkezett, amikor apa az új hűtőre ragasztotta az újságkivágást, de csak amúgy félszívvel, és azóta sem vette le. Nem, hiszen büszke a különleges futóbabjára, igazán büszke, és Laurel pontosan erre gondolt. Kiköpte a leharapott körömdarabkát. Különös, de talán kíméletesebb becsapni valakit, aki büszke a futóbabjára, mint erőnek erejével elfogadtatni vele, hogy a világ megváltozott.

Laurelnek nem volt nagy gyakorlata a csalásban. Összetartó család az övék – valamennyi barátnője megállapította. Ezt mondták a szemébe, és tudta, hogy a háta mögött is. A külvilág szemében Nicolsonék abban a mélységesen gyanús bűnben vétkesek, hogy láthatólag őszintén szeretik egymást. De mostanában változtak a dolgok. Laurel ugyan a szokásos módon viselkedett, de valahol mélyen különös, új távolságot érzékelt. Összevonta a szemöldökét, ahogy a nyári szellő elszabadult hajszálakat rebbentett az arcára. Esténként, amikor körülülték a vacsoraasztalt, és apa az aranyos kis humortalan vicceit mondogatta, amiken azért mindnyájan kacagtak, Laurel úgy érezte, kívülről látja mindnyájukat, mintha vonaton ülnének, osztoznának a megszokott családi ritmuson, és csak ő állna egymagában az állomáson és nézné, ahogy távolodik a vonat.

Csakhogy most éppen ő az, aki elhagyja őket, méghozzá hamarosan. Alapos kutatást végzett: A Központi Dráma- és Beszédművészeti Főiskolán kell tanulnia. Vajon mit szólnának a szülei, ha tudtukra adná, hogy el akar menni? Egyikük sem él különösebben nagyvilági életet (?) – anyja még csak Londonban sem járt Laurel születése óta –, és a puszta gondolatra, hogy legidősebb leányuk oda akar költözni, ráadásul holmi kétes színházi egzisztenciára vágyik, valószínűleg a guta kerülgetné őket. Odalent vizesen lebbent a kötélen a mosott ruha. A farmernadrág két szára, amit Nicolson nagymama annyira utál („Közönségesnek látszol, Laurel – nincs is annál rosszabb, mint ha egy leány mutogatja magát”), egymáshoz csapódott, és kotkodácsoló riadalomra, kerengésre ijesztette a félszárnyú tyúkot. Laurel orrára biggyesztette fehér keretes napszemüvegét, és a lombkunyhó falának dőlt.

A háború a probléma. Már tizenhat éve, hogy elmúlt – szinte amióta ő a világon van –, és a világ nem állt meg. Most minden egészen más; a gázálarc, az egyenruha, az élelmiszerjegy és a többi már csak a régi nagy katonaládába tartozik, amit apa a padláson tart. Sajnos mintha sokan fel sem fognák; lényegében senki, aki elmúlt huszonöt éves.

Billy szerint ő sohasem fogja tudni megértetni velük. Azt mondja, ezt hívják úgy, hogy „generációs szakadék”, és Laurel hiába is próbálná megértetni magát. Szakasztott mint az Alan Sillitoe könyvben, amit Billy állandóan a zsebében hord: a felnőttek meg sem érthetik a gyermekeiket, és ha mégis, akkor biztosan rosszul csináltatok valamit.

Laurelben – hisz ő a jó kislány, szüleinek lojális gyermeke – felágaskodott a megszokás, hogy ellenkezzen Billyvel, de aztán mégsem tette. Gondolatai inkább az utóbbi estékre szálltak, amikor sikerült elszöknie a húgaitól, amikor kilépett a balzsamos alkonyatba, blúza alá rejtve a tranzisztoros rádiót, és zakatolt a szíve, ahogy felkúszott a lombkunyhóba. Odafent, magányában, sietve megkereste a Radio Luxemburgot, és hátradőlve a sötétben hagyta, hogy körülölelje a muzsika. És ahogy a zene a csendes vidéki levegőbe szűrődött, a legfrissebb számokkal töltötte el az ősi tájat, Laurel megborzongott a kéjes mámortól: tudta, hogy ő valami nagyszabású dolog, egy világra szóló összeesküvés, egy titkos csoport része. Új nemzedék tagja, akik mind ugyanezt hallgatják ugyanebben a pillanatban, akik tudják, hogy az élet, a világ, a jövő rájuk vár…

Laurel kinyitotta a szemét, és az emlék elröppent. De a melege ott maradt, és Laurel elégedetten nyújtózkodva figyelte, amint egy varjú suhan át egy felhőgomoly előtt. Repülj madár, repülj. Akárcsak ő, hamarosan, amint kijárja az iskolát és tizennyolc éves lesz. Követte a madár röptét, és csak akkor pislogott, amikor a madár már csak tűhegynyi folt volt a távoli kékségen. Ha sikerül megtennie, mondta magában Laurel, a szülei be fogják látni, hogy igaza van, az ő szemével nézik majd a dolgokat, és tisztán kirajzolódik a jövő.

Diadalmas könnyek szöktek a szemébe, és a pillantása ismét a házra irányult: hálószobája ablakára, az őszirózsára, amit mamával ültettek szegény Zsandár cica holtteste fölé, a téglák réseire, ahol, emlékezett szégyenkezve, valamikor leveleket hagyott a tündéreknek.

Kusza emlékek a múltból, kisgyerek korából, amikor a tengerparton egy pocsolyában parti csigákat gyűjtött, esténként pedig nagymama tengerparti panziójának ebédlőjében vacsoráztak, de mindez már távoli álom volt. Igazi otthont egyet ismert csak: ezt a tanyaházat. És magának nem kívánt ugyan hasonló karosszéket, de szerette nézni, ahogy a szülei a magukéban üldögélnek esténként, tudni, hogy míg az ő szemére álom száll, a szülei a vékony fal túloldalán beszélgetnek halkan; hogy ki kell csak nyújtania a karját, és máris felrezzenti valamelyik húgát.

Hiányoznak majd, amikor elmegy.

Laurel pislogott. Hiányoznak majd. Súlyosan hullott rá a bizonyosság. Akár a kő, úgy ülte meg a gyomrát. Kölcsönvették a ruháit, tönkretették a rúzsát, összekaristolták a lemezeit, mégis hiányoznak majd. A lármájuk, a melegük, a mozgás, a zsibongás, a mindent eltöltő öröm. Akárcsak egy csapat kutyakölyök, ahogy a közös hálószobában hancúroznak. Elképesztették a külvilágot, és ez örömükre szolgált. Hiszen ők a Nicolson lányok: Laurel, Rose, Iris és Daphne, leányok virágoskertje, ahogy apa mereng, mikor egy korsóval többet hajtott fel a kelleténél. Rettenetes társaság, szörnyülködik nyári látogatásaik után nagymama.

Most hallja a távoli kurjongatást-sikítozást, a nyár messzi vizes hangjait a patak mentén. Valami összeszorul benne, mintha kötéllel szorítanák el. Látja őket maga előtt, mint holmi jól ismert festményt. Bugyi derekába tűrt szoknya, ahogy egymást kergetik a sekélyesben. Rose a sziklákon keres biztonságot, vékony bokája belelóg a vízbe, egy nedves ággal rajzolgat; Iris majd megpukkad mérgében, mert csupa víz lett; a fürtös hajú Daphne nevettében kétrét görnyed.

A kockás plédet a füves partra terítik, anyjuk ott áll mellettük, térdig a kanyarban, ahol leggyorsabb az áramlat, épp vízre bocsátja legújabb csónakját. Apu oldalról figyel, nadrágszárát felgyűrte, ajkáról cigaretta fityeg. Arcán – Laurel szinte látja maga előtt – a szokásos, szinte csodálkozó kifejezés, mintha maga sem hinne a szerencséjében, hogy az élet éppen ide hozta, éppen ilyenkor.

Apjuk lábánál visítozik kacagva, dundi kezecskéjével a mama csónakja után kapdosva, a kisbaba. Mindannyiuk szeme fénye…

A kisbaba. Persze neve is van, Gerald, de soha senki nem szólítja így. Hiszen ez felnőtt név, ő meg még csak kisbaba. Ma kétéves, de az arca még pufók, gödröcskés, a szeme pajkosan csillog, na és a lába, az az aranyos, dundi, fehér kis lába! Laurel néha kísértést érez, hogy jól megszorongassa. Mindannyian a kisbaba kedvencének címére ácsingóznak, mindannyian győztesnek nyilvánítják magukat, de Laurel tudja, hogy az ő látványa csalja a baba arcára a legszélesebb mosolyt.

Képtelenség, hogy a kicsi születésnapi mulatságának egyetlen másodpercét is elmulassza! Miben sántikál hát, mit rejtőzik ilyen soká a lombkunyhóban, mikor pedig később éppen ki akar lopózni Billyhez?

Laurel összevonja szemöldökét, az önvád hulláma hamarosan elhatározássá merevedik. Jóváteszi a dolgot: lemászik, felkapja a konyhaasztalról a születésnapi kést, és leszalad vele a patakhoz. Mintagyerek lesz, a tökéletes nagytestvér. Ha tíz percen belül végez a feladattal, jó pontokat szerez a mindig magában hordozott eredménylapon. A szellő langyosan simogatja napbarnított csupasz lábát, ahogy sietve a lajtorja legfelső fokára lép.

*

Később Laurel gyakran eltöprengett: vajon máshogy alakulnak a dolgok, ha lassabbra fogja a lépteit? Talán az egész szörnyűség nem történt volna meg, ha jobban vigyáz. De nem vigyázott, és megtörtént. Kapkodott, következésképpen mindig vádolta magát valami módon a történtekért. De akkor egyszerűen nem tehetett másképp. Amennyire vágyott korábban a magányra, most lélegzetelállító hevességgel tört rá a vágy, hogy a dolgok sűrűjébe jusson.

Az utóbbi időben gyakran történt így. Olyan volt, akárcsak a szélkakas Greenacres tetején, érzései egyik irányból hirtelen a másikba fordultak, a szél szeszélye szerint. Különös volt, néha éppenséggel ijesztő, valahogy borzongató. Mintha az ember felülne a tengerparton a hullámvasútra.

És ez alkalommal fájdalmas is. Nagy igyekezetében, hogy odaérjen a többiekhez a patak partjára, beleverte a térdét a lombkunyhó fapadlójába. A seb sajgott, Laurel összerándult. Lenézett a kis vérpatakra: meglepően vörös volt. Nem igyekezett lemászni, visszakúszott a lombkunyhóba, hogy szemügyre vegye a sérülést.

Még akkor is ott ült, és nézte, ahogy a térde vérzik, és átkozta a kapkodását, és töprengett, vajon Billy észreveszi-e a rút nagy sebet, és hogyan leplezhetné, amikor felfigyelt a liget felől hallatszó zajra. Ágak zörgése volt; természetes hang, és mégis annyira más, mint a többi délutáni nesz, hogy magára vonta Laurel figyelmét. Kinézett a lombkunyhó ablakán, és meglátta, amint Barnaby a magas szárú fűben lohol, selymes füle bársony szárnyként lobog. A nyomában a mama, sietett a mezőn a kert felé, lépteitől testére feszült saját készítésű nyári ruhája. A kisbaba kényelmesen trónolt a csípőjén, csupasz lába a hőséggel dacolva kandikált ki a napozóruhájából.

Valamivel távolabb voltak, a széljárás szeszélyéből Laurel mégis tisztán hallotta, mit énekel a mama. Ezt dalolta sorra mindnyájuknak, és a kisbaba boldogan kacagott, és kiabált: – Még! Még! (bár „Mé! Mé!”-nek hallatszott), ahogy a mama ujjai felkúsztak a hasikáján, aztán megcsiklandozták az állát. Annyira egymásra szegeződött kettejük figyelme, annyira idilli volt együttlétük a napfényben fürdő mezőn, hogy Laurel ha boldogan figyelte is összetartozásukat, irigység motoszkált benne, amiért ő kívül rekedt.

A mama kireteszelte a kaput, és a ház felé indult, Laurel pedig elkedvetlenedve jött rá, hogy maga jön a tortaszeletelő késért.

Minden lépéssel csökkent a lehetőség a jóvátételre. Durcásságában már nem akart se kiáltani, se lemászni, inkább ott maradt a lombkunyhó padlóján. Ült, csak magában főtt-fortyogott, már-már kellemesen, amikor anyja odaért a házhoz és belépett.

Az egyik hulahoppkarika hangtalanul a földre pottyant, és Laurel ezt az együttérzés jelének vélte. Elhatározta, hogy nem mozdul. Csak hiányolják még egy darabig. Majd lemegy a patakhoz, amikor jónak látja. De addig újra elolvassa A születésnapot, és maga elé képzeli a jövőt, távol innen, olyan életet, amelyben ő szép és nagystílű, és felnőtt, és nem sebes a térde.

*

A férfi kezdetben csak elmosódó folt volt a látóhatáron; lent, egészen a kocsifelhajtó alján. Laurel később sohasem volt benne bizonyos, hogy ő akkor miért pillantott fel. Amikor meglátta, hogy az illető a tanyaház hátulja felé lépked, egyetlen kínos másodpercig azt hitte, Billy az, korán jött érte. Csak amikor a körvonalai tisztultak, és rájött, hogy a férfi öltözéke egészen más – sötét nadrág, ingujj, régimódi karimás kalap –, akkor merte kifújni a levegőt.

A megkönnyebbülést nyomon követte a kíváncsiság. Ritka volt a tanyaházban a látogató, gyalogosan érkező még ritkább, bár Laurel tudata mélyén motoszkált valami, miközben figyelte a közeledő férfit, a mintha-már-láttam-volna különös érzése, amit sehogyan sem tudott helyre tenni, akármilyen keservesen próbálta. Elfeledkezett a duzzogásról, és rejtekhelye jótékony védelmében átadta magát a bámészkodásnak.

Az ablakpárkányra könyökölt, állát a kezére támasztotta. A férfi nem volt fiatal, de ahhoz képest elég jóképű, és a tartása céltudatosságra utalt. Olyan ember, akit semmi sem sürget. Az biztos, hogy nem ismerős, nem apa valamelyik falubeli barátja vagy egyik béres a gazdaságból. Talán eltévedt utazó, aki útbaigazítást kér. De az eldugott tanyaház valószínűtlen eshetőség, ilyen messze az országúttól. Cigány volna, vagy csavargó? Amolyan be-betévedő szerencsétlen, aki hálásan fogad el apától bármilyen munkát? Vagy pedig – és Laurelen élvezetes borzongás futott végig – talán az az ember, akiről a helyi újságban olvasott; akiről idegesen suttognak a felnőttek; aki zaklatja a kirándulókat, és ijesztgeti a félreeső folyókanyarban járó magányos asszonyokat?

Laurel megrázkódott, kicsit ijesztgette magát, azután nagyot ásított. Nem holmi gonosztevő ez az ember, hiszen most látja csak, aktatáska van nála. Utazó ügynök, aki majd a legújabb enciklopédiasorozatra próbálja rábeszélni a mamát, ami nélkül egyszerűen nem élhetnek.

És Laurel elfordította a tekintetét.

*

Percek teltek – nem sok –, és a következő hang, amit Laurel hallott, Barnaby morgása volt a fa tövénél. Az ablakhoz kecmergett, kikukkantott, és látta, hogy a spániel dermedten áll a kikövezett ösvény közepén. A kocsifelhajtó felé mered, és figyeli, amint a férfi – már sokkal közelebb – a kertbe vezető vaskapuval vesződik.

– Nyughass, Barnaby – szólt bentről a mama. – Mindjárt megyünk. – Kibukkant a sötét előszobából, megállt a nyitott ajtóban, súgott valamit a kisbabának, megpuszilta pufók orcáját, a kicsi kuncogott.

A ház mögött, a baromfiudvar melletti kapu nyikorgott – gyakran kell olajozni –, és a kutya megint felmordult. Gerince mentén felmeredt a szőr.

– Elég, Barnaby – szólt rá a mama. – Mi ütött beléd?

A férfi megkerülte a sarkot, az asszony arra pillantott. És arcáról eltűnt a mosoly.

– Jó napot – szólalt meg az idegen, és zsebkendőjével megtörölgette a halántékát. – Szép időnk van.

A kisbaba arca boldog mosolyra derült a jövevény láttán, és üdvözlésül izgatottan kaparászott pufók ujjaival.

Ilyen invitálásnak senki sem állhat ellen. A férfi zsebre dugta a zsebkendőjét, közelebb lépett, és emelte a kezét, mintha áldásban akarná részesíteni a kicsit.

A mama döbbenetes gyorsasággal mozdult. Elrántotta a férfi elől a kicsit, és maga mögé tette a földre; a gyermek pucér lába a kavicsos talajt érte. Ijedtében sírva fakadt, hiszen szereteten, kényeztetésen kívül mást még soha nem tapasztalt.

Laurel szíve nagyot dobbant, de mintha földbe gyökerezett volna a lába, meg sem tudott mozdulni. Nyakán felmeredtek a pihék. Nézte anyja arcát – soha ilyen kifejezést még nem látott rajta. Félelem, döbbent rá. A mama megrémült.

Laurelre dermesztő hatással volt a látvány. Mintha egy élet biztonsága szállt volna el a széllel. És hideg rettenet költözött a helyébe.

– Helló, Dorothy – szólt a férfi. – Rég nem találkoztunk.

Tudja a mama nevét. Ez a férfi nem idegen.

És megint megszólalt, olyan halkan, hogy Laurel nem hallotta, mit mond, és az anyja biccentett. Félrehajtotta a fejét, úgy figyelt. Arcát a nap felé emelte, és a szeme egy pillanatra lecsukódott.

Villámgyorsan következett, ami ezután történt.

Laurel amíg él, emlékezni fog az ezüst villanásra. Ahogy a napfény megcsillant a pengén, ahogy nagyon-nagyon rövid ideig szépséges volt a pillanat.

És ekkor lecsapott a kés, a különleges kés, és mélyen a férfi mellébe hatolt. Lassult az idő; aztán nekilódult. A férfi felkiáltott, arcán a döbbenetet fájdalom és rettenet váltotta fel; és Laurel meredten nézte, ahogy a keze a kés csontnyele felé tapogatózik, ahol a vér átáztatta az ingét; ahogy a földre zuhan; ahogy a meleg szellő lekapja és a porban görgeti a kalapját.

A kutya vadul ugatott, a kisbaba bőgött a kavicsoson, arca vörösen fénylett, mintha megszakadna a kis szíve, de Laurel fülében elhalt minden hang. A saját vérének lüktetésén át csak a saját szaggatott lélegzetét hallotta.

A késen kibomlott a csokor, a szalag vége a virágágyat szegélyező köveken kígyózott. Ez volt az utolsó kép, utána Laurel szeme előtt parányi csillagok özöne kezdett villódzni, majd minden elsötétült.

2

*

SUFFOLK, 2011

Esős nap Suffolkban. Gyermekkori emlékeiben sohasem esett. A kórház a város túlsó végén állt, az autó lassan kacskaringózott a főutca pocsolyái között, majd bekanyarodott a kocsifelhajtóra, és megállt a forduló felső végén. Laurel elővette a púderkompaktját, kinyitotta, belenézett a tükörbe, fél orcája bőrét felfelé húzta, és higgadtan szemlélte, ahogy gyűlnek a ráncok, majd mikor elereszti, elsimulnak. A másik oldalon megismételte az akciót. Az emberek szeretik az arcvonásait. Az ügynöke ezt mondja, a castingrendezők ömlengenek, a sminkesek gügyögve lobogtatják ecsetjeiket és döbbenetes fiatalságukat. Néhány hónapja egy internetes újság felszólította olvasóit: szavazzák meg „Az Ország Kedvenc Arcát”, és Laurel lett a második. Arcvonásai, úgymond, biztonságot keltenek az emberekben.

Jó nekik. Arcvonásai láttán Laurel bezzeg öregnek érzi magát.

Öreg bizony, gondolta, míg bekattintotta a púderkompaktot. Méghozzá nem is Mrs. Robinsoni értelemben. Huszonöt éve már, hogy a Diploma előttben játszott a Nemzetiben. Hogyan történhetett? Valaki előretekerte a nyavalyás órát, mikor ő nem nézett oda. Hát így.

A sofőr kinyitotta a kocsi ajtaját, és egy jókora fekete esernyő védelmében kisegítette Laurelt.

– Köszönöm, Neil – mondta Laurel, mikor az esőtetőhöz értek. – Megvan a cím, ahová értem jön pénteken?

A sofőr letette Laurel neszesszerét, és megrázta az esernyőt.

– Tanyaház a város túloldalán, keskeny ösvény, kocsifelhajtó a legvégén. Két órára megfelel?

Laurel jóváhagyta, a sofőr bólintott, és az esőben a vezetőüléshez sietett. A kocsi elindult, Laurel utána nézett, és belesajdult a vágy egy akárhová tartó hosszú autóút melege és kellemes unalma után. Igazában bárhová, csak ne ide.

Megszemlélte a bejárati ajtót, de nem lépett be. Inkább elővette a cigarettáját, rágyújtott, és olyan élvezettel szívta meg, hogy az már majdnem illetlen volt. Szörnyű éjszaka állt mögötte. Álomfoszlányok anyjáról, erről a helyről, a húgairól kicsi korukban, és Gerryről mint kisfiúról. Komoly kisfiúról, aki saját készítésű bádog űrhajót emel a magasba, és azt bizonygatja Laurelnek, hogy fel fog találni egy időkapszulát és visszamegy, és mindent rendbe hoz. Mi az a minden? kérdezte ő álmában. Hát minden, ami csak elromlott, mi más – Laurel vele tarthat, ha akar.

Vele akart tartani.

Surrogva nyílt a kórház ajtaja, két ápolónő sietett ki. Az egyik Laurelre pillantott, és a szeme tágra nyílt a felismeréstől. Laurel köszönésformán biccentett, eldobta a cigarettavéget, miközben az ápolónő odahajolt a társához és a fülébe suttogott.

*

Rose az előcsarnok széksorán várt, és Laurel egy pillanat töredékéig úgy nézte, mintha idegent látna. A vállát borító lila horgolt kendő elöl rózsaszín masniban végződött, kusza, immár ezüstös haja laza fonatba kötve csüngött a vállára. Laurelnek szinte elviselhetetlen szeretet sajdult a szívébe, amikor észrevette, hogy húga hajfonatát spárga fogja össze.

– Rosie – szólalt meg, felindulását harsány-kedélyes hanggal leplezve, miközben kissé utálta is önmagát. – Úristen, mintha száz éve volna. Hajók, ha éjjel találkoznak, te meg én.

Összeölelkeztek és Laurelt megcsapta az ismerős, de ide nem illő levendulaillat – nyári délutánokhoz tartozik Nicolson nagymama tengerparti panziójának társalgójában, nem az ő kishúgához.

– Úgy örülök, hogy el tudtál jönni – szorongatta Rose Laurel kezét, míg elindultak a folyosón.

– Semmiképp se mulasztottam volna el.

– Hát persze hogy nem.

– Már előbb is jöttem volna, ha nincs az interjú.

– Tudom.

– És tovább is maradnék, de próbáim vannak. Két hét múlva kezdődnek a filmfelvételek.

– Tudom. – Rose még erősebben szorította Laurel kezét, mintegy hangsúlyosan. – A mama boldog lesz, hogy egyáltalán eljöttél. Annyira büszke rád, Lol. Mint mi valamennyien.

Laurel nem kedvelte a családi dicsérgetést, el is hessegette. – A többiek?

– Még nincsenek itt. Iris dugóba került, Daphne délután érkezik. A reptérről egyenesen hazamegy. Majd útközben telefonál.

– És Gerry? Mikorra várható?

Ez régi vicc volt, és még Rose, a szelíd Nicolson-testvér sem állta meg, hogy el ne kuncogja magát, pedig ő sosem csúfolódott. Öccsük kozmikus kalendáriumokat készített messzi galaxisok helyének meghatározására, de ha az érkezési idejét tudakolják, csődöt mond.

Befordultak a folyosón, és rábukkantak a „Dorothy Nicolson” feliratú ajtóra. Rose a kilincsért nyúlt, de még nem nyomta le. Tétovázott.

– Figyelmeztetlek, Lol – szólalt meg –, a mama sokat romlott, mióta legutóbb láttad. Változik az állapota. Egyik pillanatban régi önmaga, a következőben… – Rose ajka megremegett; megmarkolta hosszú gyöngysorát. Halkabbra fogta a hangját. – Összezavarodik, Lol, néha kétségbeesetten mondogat olyasmit a múltról, amit nem is értek mindig. Az ápolónők szerint ez nem jelent semmit, gyakran megtörténik, amikor az emberek… amikor a mama állapotába kerülnek. Ilyenkor gyógyszert adnak neki, megnyugszik, de szörnyen kába lesz. Nem várnék ma túl sokat.

Laurel bólintott. Az orvostól is ilyesmit hallott, amikor előző héten felhívta és érdeklődött. Az orvos unalmas szépítő túlzások litániáját sorolta fel – hosszú, szép élet, közeleg a végső szólítás, a hosszú álom –; fölényes hangja hallatán Laurel meg nem állhatta, hogy hozzá ne tegye:

– Úgy érti, doktor, hogy anyám haldoklik? – Királynői hangon szólt, vágyott arra az elégtételre, hogy az orvost dadogásra késztesse. Az elégtétel jól esett, de rövid volt, addig tartott csak, amíg el nem hangzott a válasz.

– Igen.

Minden szavak legkegyetlenebbje.

Rose benyitott az ajtón.

– Nézd csak, kit hozok, mama! –, és Laurel visszafojtotta a lélegzetét.

*

Gyermekkorában egy ideig Laurel félt. A sötéttől, a zombiktól, az idegenektől, akik Nicolson nagymama szerint a sarkon ólálkodnak, hogy ellopják a kislányokat, és kimondhatatlan dolgokat műveljenek velük. (Miféle dolgokat? Ki-mond-ha-tat-lan dolgokat. Mindig így, a fenyegetés a részletek hiánya miatt csak még ijesztőbb volt, dohányra és verejtékre és fura helyeken növő szőrzetre utalt ködösen.) Nagyi annyira meggyőző volt, hogy Laurel tudta: idő kérdése csak, hogy a sors utolérje és lecsapjon rá a maga komisz módján.

Legádázabb félelmei időnként összetömörültek; éjszaka sikoltva riadt fel, mert a sötét szekrényből rámered a kulcslyukon át a zombi, és csak arra vár, hogy mikor csaphat le. – Csitt, kismadaram – suttogta édesanyja. – Csak álom volt. Meg kell tanulnod, mi a különbség a valóság meg a tettetés között. Néha nem is könnyű; nálam is sokáig tartott, míg kibogoztam, nagyon-nagyon sokáig. – És ilyenkor bebújt Laurel mellé az ágyba: – Meséljek neked a kislányról, aki elszökött a cirkuszosokkal?

Szinte hihetetlen, hogy az az asszony, akinek óriási jelenléte minden éjszakai rettegést legyőzött, azonos a kórházi takaró alatt mozdulatlanná rögzült sápadt teremtéssel. Laurel azt hitte, felkészülten jött ide. Nem egy barátja meghalt már, tudta, milyen az, amikor eljön a halál, a BAFTA-díjat egy rákban haldokló nő alakításáért kapta. De ez más. Ez a mama. Legszívesebben sarkon fordult és elrohant volna.

De fegyelmezte magát. Rose a polc mellől bátorítóan bólintott, és Laurel felöltötte a kötelességszerűen látogató leány szerepét. Gyorsan odanyúlt és megfogta anyja sovány kezét.

– Szia, mama – szólt. – Szia, drágám.

Dorothy szeme egy pillanatra kinyílt, majd megint lecsukódott. Mellkasa továbbra is emelkedett-süllyedt lélegzete ütemére, míg Laurel könnyű csókot lehelt mindkét papírvékony bőrű orcájára.

– Hoztam neked valamit. Nem bírtam holnapig várni. – Lerakta a holmiját, táskájából elővette a kis csomagot. Várt egy illedelmes pillanatot, majd kicsomagolta az ajándékot. – Hajkefe – forgatta ide-oda az ezüst tárgyat. – Nagyon finom a sörtéje – talán vaddisznó. Knightsbridge-ben találtam, egy régiségkereskedésben. Belevésettem, nézd csak, a kezdőbetűdet. Megfésülhetlek?

Valójában nem számított válaszra, nem is kapott. Laurel könnyedén végighúzta a kefét az anyja arcát övező finom fehér tincseken, az immár szertefoszló, valaha sűrű, sötétbarna hajkoronán.

– Nézd csak – szólt, míg úgy tette a kefét a polcra, hogy a fény megvilágítsa a dőlt D betűt. – Nézd csak.

Rose bizonyára elégedett lehetett, mert odaadta a polcról levett albumot, és odasuttogta, hogy kimegy a folyosóra, teát hoz mindnyájuknak.

Minden családban megvannak a szerepek; amaz Rose-é, ez az övé. Laurel letelepedett az anyja párnája mellett álló kórházi székbe, és óvatosan kinyitotta az ódon albumot. Fekete-fehér volt az első kép, már kifakult, barna pöttyök kúsztak némán a felületére. Az elszíneződés alatt egy fiatal nő, kendővel a haján, örökre rögzült egy megzavart pillanatban. Felnézett onnan, amit éppen csinált, és felemelte a kezét, mintha el akarná hessegetni a fényképészt. Félmosolya arra vallott, hogy a bosszúság mulatsággal keveredik, szája elfeledett szavakra nyílt. Vicc lehetett, gondolta mindig szívesen Laurel, szellemes visszavágás a fényképezőgép mögött álló személynek. Talán nagyi sok elfeledett vendégének valamelyike: utazó ügynök, magányos nyaraló, kifényesített cipőt viselő csendes hivatalnok, aki védett állásában vészelte át a háborút. A nyugodt tenger egy csíkját pillanthatta meg mögötte az ember, ha tudta, hogy ott a tenger.

Laurel anyja mozdulatlan teste fölé tartotta az albumot, és rákezdte. – Hát itt vagyunk, mama, Nicolson nagymama panziójában. 1944 van, a háború már a vége felé jár. Mrs. Nicolson fia nem tért még haza, de hamarosan megérkezik. Alig egy hónap múlva Nicolson nagyi beküld majd téged a városi fűszereshez az élelmiszerjegyekkel, és mire visszaérsz, ott ül egy katona a konyhaasztalnál, egy férfi, akivel még nem találkoztál, de ráismersz a kandalló párkányán álló bekeretezett fényképről. Idősebb most, mint a fényképen, és komolyabb, de az öltözéke ugyanolyan; khakiszínű egyenruhát visel, rád mosolyog, és abban a pillanatban tudod, hogy ő az, akire vártál.

Laurel lapozott. Hüvelykujjával simította le a megsárgult plasztik védőlemez sarkát – töredezetté vált az évek során. – Menyasszonyi ruhádat magad varrtad a csipkefüggönyből, amit Nicolson nagyi kénytelen volt feláldozni az emeleti vendégszobából. Ügyes voltál, mama drága – szerintem nem mehetett könnyen. Mind tudjuk, mennyire ragaszkodott nagyi a holmijához. Előző nap zivatar volt, aggódtál, hogy esik majd az esküvőd napján. De nem esett. Felkelt a nap, a felhők elszálltak, és ezt mindenki jó jelnek vette. De te nem kockáztattál – Mr. Hatchet, a kéményseprőt odaállítottad a templom legalsó lépcsőjére, hogy szerencsét hozzon. Nagyon szívesen állt rendelkezésre – az apától kapott borravalóból cipőt vett a legnagyobb fiának.

Az utóbbi hónapok során sosem lehetett egészen bizonyos benne, hogy anyja felfogja, amit mond, bár a kedvesebbik ápolónő szerint semmi ok, hogy ebben kételkedjenek, és Laurel néha szabadjára engedte a képzeletét – nem túlzottan, persze, csak amennyire a fantáziája mellékvágányra tért. Iris nem helyeselte, szerinte a mamának fontos a maga története és Laurelnek nincs joga, hogy kicifrázza, de az orvos csak vállat vont, amikor értesült a kihágásról – szerinte csak a beszéd számít, nem a szavak igazságtartalma. És Laurelre kacsintott: – Hiszen öntől igazán nem várható, hogy ragaszkodjék a valósághoz, Miss Nicolson.

Bár a doktor vele értett egyet, Laurel zokon vette, hogy álságot tételez fel. Rámutasson-e, mi a különbség a színpadi játék és a való életben elkövetett csalás között? Megmondja-e a túl-fekete-hajú és túl-fehér-fogú orvosnak, hogy mindkét esetben az igazság számít? De meggondolta – nem fog filozofálni olyan emberrel, aki golfütőformájú reklámtollat hord a köpenye zsebében.

Lapozott, és mint mindig, a maga csecsemőkori sorozatára bukkant. Gyorsan végigpergette a korai éveket – Laurel baba bölcsőben alszik a csillagokkal-tündérekkel telefestett mennyezet alatt; duzzogva néz anyja karjában; már nagyobbacska, és dundin totyog a tengerparti sekélyesben –, mielőtt a mese végére ért volna, amire már emlékezett. Lapozott, szabadon eresztve a többiek lármáját, kacagását. Véletlen vajon, hogy a maga emlékei oly erősen kötődnek a testvérek érkezéséhez, a magas fűben botorkáló orgonasíp-húgocskákhoz, ahogy a lombkunyhó ablakából integetnek; sorban állnak a Greenacres-i tanyaház – az otthonuk – előtt, megfésülve, takarosan, fényes cipőben, tiszta ruhában, valamilyen elfeledett kiruccanás tiszteletére?

A húgai születése után abbamaradtak Laurel lidérces álmai. Illetve, inkább megváltoztak. Már nem látogatták a nappal a szekrényben lakozó zombik vagy szörnyek vagy idegen emberek; ehelyett fenyegető áradatról álmodott, világvégéről, háború kitöréséről, és közben neki egymagában kellett megőriznie a testvérei biztonságát. Sok egyéb között a legtisztábban arra emlékezett, amikor kislány korában így szólt hozzá az édesanyja: – Vigyázz a húgaidra. Te vagy a legidősebb, ne hagyd őket magukra. – Akkor eszébe sem jutott Laurelnek, hogy édesanyjuk talán tapasztalatból beszél; hogy a figyelmeztetés mögött több évtizedes fájdalom rejlik az öccse miatt, akivel egy bomba végzett a második világháborúban. A gyerekek már csak ilyen önzők, kivált a boldog gyerekek. És a Nicolson testvérek boldogabbak voltak legtöbbjüknél.

– Ez pedig Húsvét. Daphne ül az etetőszékben, vagyis 1956-ban lehetett. Igen, igen. Nézd csak – Rose karja gipszben van, ezúttal a bal karja. Iris vigyorogva bohóckodik a háttérben, de már nem sokáig. Emlékszel? Aznap délután rámolta ki a hűtőszekrényt, és leszopogatta a húst az összes rákról, amit apa halászott előző nap. – Ez volt az egyetlen alkalom, amikor Laurel igazán haragosnak látta az édesapját. Előbotorkált délutáni szendergéséből, napégette bőrrel, sóvárgott egy kis édes rákhús után, és mi mást talált a hűtőszekrényben, mint üres páncélokat! Laurel még most is látta Irist, amint a kanapé mögött bújik – az egyetlen hely, ahol apjuk nem érte el, akárhogy fenyegette, hogy elnáspángolja (üres fenyegetés, mégis ijesztő) –, és nem hajlandó előjönni. Rimánkodott mindenkinek, aki csak meghallgatta, hogy szánja meg, és nagyon szépen kéri, csempéssze oda neki a könyvét, a Harisnyás Pippit. Laurel szíve ellágyult a gondolatra. Már el is felejtette, milyen muris tudott lenni Iris, amikor éppen nem volt ádázul mérges.

Valami kicsúszott az album fedőlapja alól. Laurel felvette a padlóról. Fénykép volt; még sohasem látta. Régimódi fekete-fehér fénykép: két fiatal nő, kart karba öltve. A fehér keretből nevettek rá, egymás mellett álltak egy szobában, szerpentin kanyargott fölöttük, és napfény áradt be egy láthatatlan ablakból. Megfordította, hátha talál rajta valami írást, de csak a dátum állt rajta: 1941. május. Különös. Laurel jól ismerte a családi albumot, de ez a fénykép, ezek az alakok nem voltak benne. Nyílt az ajtó, Rose lépett be, két felemás teáscsésze billegett a csészealjakon.

Laurel feltartotta a fotót. – Láttad ezt, Rosie?

Rose letett az éjjeliszekrényre egy csészét, a képre sandított, majd elmosolyodott. – Hát persze – mondta. – Néhány hónappal ezelőtt került elő Greenacresben. Gondoltam, te talán el tudod helyezni az albumban. Ugye, milyen csinos? Olyan jó valami újat felfedezni róla, különösen most.

Laurel megint a fotóra pillantott. Két fiatal nő, oldalt elválasztott, kétfelől föltekert Victory-konttyal, a szoknya épp a térdükig ér; egyikük kezében cigaretta. Persze hogy az édesanyjuk. Más a külseje. Egész egyénisége más.

– Fura – mondta Rose. – Sose képzeltem ilyennek.

– Mármint milyennek?

– Hát fiatalnak. Ahogy nevet valamin a barátnőjével.

– Nem? Ugyan, miért? – Bár persze Laurellel ugyanígy állt a dolog. Gondolatban – nyilván valamennyijük gondolataiban – édesanyjuk akkor kelt életre, amikor válaszolt nagymama újsághirdetésére, amelyben mindenest keresett, és a mama munkába állt a panzióban. Tisztában voltak az alapvető adatokkal is: hogy Coventryben született és nevelkedett; hogy épp mielőtt kitört a háború, Londonba került; hogy a családja bombatámadásban pusztult el. Azt is tudta Laurel, milyen mélyen érintette a mamát a családja halála. Dorothy Nicolson minden alkalmat megragadott, hogy figyelmeztesse gyermekeit: a család minden; ez volt valamennyiük gyermekkorának mantrája. Amikor Laurel különösen kínos serdülőkori szakaszba lépett, anyja megfogta a kezét, és szokatlan szigorral szólt hozzá: – Ne légy olyan, Laurel, amilyen én voltam. Ne várj túl soká, míg rájössz, mi az igazán fontos. Lehet, hogy néha úgy érzed, a családod az őrületbe kerget, holott el sem tudod képzelni, milyen sokat jelent számodra.

Ami azonban Dorothy életének azt a szakaszát illeti, mielőtt Stephen Nicolsonnal találkozott, sohasem erőltette a gyerekeire, nekik pedig eszükbe se jutott kérdezősködni róla. Nincs ebben semmi különös, gondolta kissé kényelmetlenül Laurel. A gyerekek ösztönösen egoisták; nem érdekli őket a szüleik múltja, és kissé hihetetlennek, szinte zavarónak érzik, ha a szüleik holmi régebbi létre is jogot formálnak. De most, ezt a háborús időkből származó idegent elnézve, Laurelbe belesajdult a tudatlanság.

Kezdő színésznő volt, amikor egy ismert rendező a forgatókönyv fölé hajolt, megigazgatta vastag lencséjű szemüvegét, és közölte Laurellel: nem alkalmas a külseje főszerepekre. Fájt a közlés, Laurel sírt-rítt, aztán órákon keresztül nézegette magát szándékosan-lopva a tükörben, majd egy hirtelen tébolyult ötlettel kurtára vágta a haját. De az eset fordulópontnak bizonyult a pályafutásán. Ő karakterszínésznő. A rendező ráosztotta a főszereplő húgának szerepét, és Laurel megkapta első rajongó kritikáit. Csoda, mondta mindenki, hogy mennyire fel tudja építeni önmagából a jellemeket, hogy belebújik valaki másnak a bőrébe – holott nem rejlett a dologban semmi trükk, egyszerűen csak nem volt rest megtudni a játszott személy titkait. Laurel aztán igazán tudott titkot tartani. És tudta azt is, a fekete foltok mögött hol bújik meg a valódi személyiség.

– Tudod, hogy sose láttuk ilyen fiatalnak, mint ezen a képen? – Rose Laurel székének karfájára támaszkodott, levendulaillata még erősebb volt, ahogy elvette a fényképet.

– Tényleg? – Laurel a cigarettája után nyúlt, ráébredt, hogy kórházban van, és inkább a teáscsészét vette fel. – Tényleg sosem. – Anyjuk múltja tele volt fekete foltokkal. Miért nem gondolt erre eddig? Megint a fényképre nézett, a két fiatal nő mintha kinevetné a tudatlanságát. Igyekezett semlegesre fogni a hangját. – Mit is mondtál, Rosie, hol találtad?

– Egy könyvben.

– Könyvben?

– Igazában egy színdarabban: a Pán Péterben.

– A mama színdarabban játszott? – Édesanyjuk nagy híve volt a beöltözős játékoknak, a „játsszuk azt, hogy”-nak. De Laurel nem emlékezett, hogy valaha igazi darabban is játszott volna.

– Nem vagyok benne biztos. Ajándékba kapta a könyvet. Az elején írás volt benne. Tudod, emlékszel, erre biztatott minket, ha ajándékot kaptunk gyerekkorunkban.

– Mi volt beleírva?

– „Dorothynak”. – Rose a kezét tördelve erőltette az emlékezetét.– „Az igaz barát fény az éjszakában. Vivien.”

Vivien. Laurelben fura érzést keltett a név. Hideget-meleget érzett, a szíve zakatolt, halántéka mögött lüktetett az ér. Képek szédítő sora villant át az agyán – fénylő penge, a mama rémült arca, egy kibomlott piros szalag. Régi emlékek, rút emlékek, amiket az ismeretlen nő neve szabadított ki. – Vivien – ismételte, a szándékoltnál hangosabban. – Ki az a Vivien?

Rose meglepetten pillantott fel, de akármit akart mondani, a semmibe veszett, amikor Iris rontott be az ajtón, parkolójegyét lobogtatva. A két nővér felháborodva fordult felé, következésképpen egyikük sem vette észre, hogy Vivien nevének hallatára Dorothy levegő után kap, és rettegés suhan át az arcán. De mire a három Nicolson nővér anyja köré gyűlt, Dorothy már látszólag nyugodtan aludt, arcvonásai nem árulták el, hogy elhagyta a kórházat, elhagyta fáradt testét, elhagyta felnőtt lányait, és az eltelt időn át visszasurran 1941 sötét éjszakájába.

3

*

LONDON, 1941. MÁJUS

Dorothy Smitham leszaladt a lépcsőn, „jó éjszakát!” kurjantott Mrs. White-nak, miközben magára rántotta a bundáját. A házinéni vastag szemüvegén át pislogott utána, alig várta, hogy folytathassa végeérhetetlen értekezését a szomszéd hibáiról, Dolly azonban nem állt meg. Csak addig lassított, míg szemügyre vehette magát az előszoba tükrében, és egy kis színt csipkedett az orcájára. A látottakkal elégedetten nyitotta ki az ajtót, és száguldott ki az elsötétítésbe. Sietett, ma este nem óhajt szóváltásba keveredni a légóőrrel; Jimmy már ott lesz a vendéglőben, nem akarja megvárakoztatni. Annyi a megbeszélnivalójuk – hogy mit vigyenek magukkal, mihez kezdjenek, mikor odaérnek, és végül is mikor induljanak el…

Dolly izgatottan mosolygott, benyúlt a bunda mély zsebébe, és ujjai hegyével megpörgette a kis faragott figurát. Múltkor fedezte fel a zálogház kirakatában; hiszen tudja, hogy csak kis semmiség, de őt juttatta az eszébe, és most, ahogy London romba dől körülöttük, még fontosabb tudatni valakivel, hogy milyen sokat jelent. Dolly alig várta, hogy neki adhassa – maga előtt látta az arcát, amikor megpillantja, ahogy mosolyogva nyújtja ki feléje a kezét, és mondja el, mint mindig, hogy mennyire szereti. A fából faragott kis Mister Punch csekélység, de tökéletes; Jimmy mindig is rajongott a tengerpartért. Mind a ketten.

– Elnézést…?

Női hang volt, és váratlan. – Igen? – válaszolt Dolly, meglepetten. A nő nyilván akkor vette észre, amikor a nyitott ajtón egy pillanatra kiáramlott a fény.

– Kérem, tudna segíteni? A 24-es számot keresem.

Elsötétítés volt, semmi sem látszott, Dolly puszta megszokásból mégis a mögötte levő ajtóra mutatott. – Szerencséje van, éppen ez az. Pillanatnyilag sajnos nincs üres szoba, de hamarosan lesz. – Méghozzá az ő szobája (ha ugyan szobának nevezhető). Cigarettát dugott a szájába, és gyufát gyújtott.

– Dolly?

Dolly ennek hallatán a sötétségbe sandított. A hang gazdája feléje közeledett; érzékelte a mozgás rebbenését, majd immár mellette megszólalt egy női hang: – Te vagy az, hála Istennek. Én vagyok az, Dolly. Én…

– Vivien? – Hirtelen felismerte a hangot, hiszen olyan jól ismeri, de most mégis van benne valami más.

– Azt gondoltam, talán nem is talállak itt. Hogy talán elkéstem?

– Elkéstél? Miről? – hebegett Dolly. Nem szándékoztak találkozni, legalábbis ma este nem. – Mi van?

– Semmi. – Vivien elnevette magát, és a fémes, idegesítő hang hallatára Dollyn végigfutott a hideg. – Vagyis, minden.

– Te ittál?! – Dolly még soha nem tapasztalta ilyennek Vivient; hová lett a szokásos elegancia, a tökéletes önfegyelem?

A másik nem válaszolt, nem pontosan. Egy közeli falról leugrott a szomszédék macskája, nagy huppanással ért le az ő nyúlketrecükre. Vivien összerezzent.

– Beszélnünk kell… gyorsan – suttogta.

Dolly kertelésül hosszút szívott a cigarettáján. Rendes körülmények között mi sem lett volna jobban a kedvére, mint hogy kényelmesen leüljenek kettesben, és jó alaposan kibeszélgessék magukat – de nem most, nem ma este. Alig várta, hogy elszabaduljon. – Most nem tudok – mondta. – Én éppen…

– Dolly. Légy szíves.

A zsebébe nyúlt, és megforgatta a kis fafigurát. Jimmy már ott van, el sem tudja képzelni, ő hol marad, ahányszor nyílik az ajtó, odanéz, és azt hiszi, hogy őt pillanthatja meg. Utálja várakoztatni, különösen ma… De most itt van Vivien, felbukkant az ajtaja előtt, annyira komoly, annyira ideges, folyton hátrapillant a válla fölött, és rimánkodik, hajtogatja, mennyire fontos, hogy beszéljenek… Dolly vonakodva, megadóan sóhajtott. Nem hagyhatja itt így Vivient, amikor ennyire kétségbeesett.

Jimmy meg fogja érteni, mondta magában, hiszen különös módon megkedvelte ő is Vivient. És ekkor Dolly arra az elhatározásra jutott, ami sorsszerűnek bizonyul mindhármuk számára. – Na gyere. – Elnyomta a cigarettáját, és gyengéden megfogta Vivien sovány karját. Menjünk be.

*

Ahogy bementek kettesben a házba, fel a lépcsőn, Dollynak eszébe ötlött, hogy Vivien talán mentegetőzni akar. Semmi mással nem magyarázhatta a másik nő izgatottságát, szokásos higgadtságának teljes hiányát: Vivien, a vagyonos, előkelő Vivien nem az a fajta, aki mentegetőzni szokott. Dollyt idegesítette a gondolat. Hiszen felesleges – ami őt illeti, az egész sajnálatos eset már a múlté. Legszívesebben többé nem is említené.

A folyosó végére értek. Dolly kinyitotta hálószobája zárt ajtaját, és felkattintotta a csupasz villanykörtét. Tompa fényében előtűnt a keskeny ágy, a satnya szekrény, a repedt mosdó meg a csöpögő csap. Dolly zavarba jött, amikor hirtelen Vivien szemével látta a maga szobáját. Milyen silánynak tűnhet ahhoz képest, amit Vivien megszokott: a pompás ház a Campden Grove-ban, a kristálycsillárok, a zebrabőr ágytakarók…

Dolly kibújt kopott bundájából, és a szoba ajtaján levő kampóra akasztotta. – Sajnálom, hogy ilyen meleg van idebent – igyekezett könnyedre fogni a hangját. – Sajnos nincs ablak… persze így könnyebb elsötétíteni, de a szellőzést megnehezíti. – Tréfálkozással próbálta oldani a légkört, jobb kedvre hangolni magát – hiába. Másra se gondolt, csak hogy Vivien ott áll mögötte, és nézi, hova ülhetne le… jaj istenkém. – Sajnos, szék sincsen. – Már hetek óta be akart szerezni egy széket, de ezekben a nehéz időkben ő is, Jimmy is elhatározta, hogy minden pennyt megspórolnak, és Dolly úgy határozott, beéri azzal, ami van.

Megfordult, és mihelyt megpillantotta Vivien arcát, feledte a hiányos berendezést. – Uramisten – tágult el a szeme barátnője kék-zöld foltos arca láttán. – Mi történt veled?

– Semmi. – Vivien már fel-alá járkált. – Kis baleset ért útközben – legyintett. – Nekimentem egy lámpaoszlopnak. Butaság, siettem, mint mindig. – Valóban, Vivien mindig szaporán lépkedett, fura kis szokás, Dollynak mindig is tetszett – elmosolyodott annak láttán, hogy egy ilyen kifinomult, elegáns nő úgy szedi a lábát, mint valami süldő lány. De ma este minden más volt. Vivien nem nézte, mit kap magára, a harisnyáján lefutott egy szem, a haja akár a szénaboglya… – Gyere – fogta kézen a barátnőjét Dolly, és az ágyhoz vezette. Még jó, hogy reggel olyan rendesen bevetette. – Ülj le!

És ebben a percben felrikoltott a légoltalmi sziréna, és Dolly magában káromkodott. Már csak ez hiányzott. A légópince itt kész lidércnyomás: összezsúfolódva, akár a szardíniák; a nyirkos párnák; a dohos szag; Mrs. White hisztériája, és most, hogy Vivien ilyen állapotban van…

– Ne törődj vele – mondta Vivien, mintha olvasna Dolly gondolataiban. Hangja hirtelen a ház úrnőjének parancsolgatáshoz szokott hangja volt. – Maradj. Ez most sokkal fontosabb.

Fontosabb, mint lemenni a légópincébe? Dollynak hevesen vert a szíve. – A pénz? – kérdezte halkan. – Vissza akarod kérni?

– Nem, dehogy, felejtsd el a pénzt.

Fülsiketítően rikoltozott a sziréna. Dollyban felkavarodott az aggodalom, és sehogy sem csillapodott. Hogy miért, maga sem tudta, de azt igen: hogy fél. Nem akar itt maradni, még Viviennel sem. Végig akar futni a sötét utcán, Jimmyhez, hiszen Jimmy várja.

– Jimmy meg én… – kezdte, de Vivien félbeszakította.

– Igen – szólt, és az arca felderült, mintha éppen eszébe jutna valami. – Igen, Jimmy.

Dolly zavartan rázta meg a fejét. Mi van Jimmyvel? Vivien értelmetlenül beszél. Talán magával kellene vinnie – talán ők ketten odarohanhatnának, míg a többiek már az óvóhelyre sietnek. Egyenesen Jimmyhez mennének – ő tudná, mit csináljon.

– Jimmy – szólt hangosabban Vivien. – Dolly, Jimmy elment… – A sziréna elhallgatott, és az „elment” szó körbe-körbe pattogott a szobában. Dolly várta, hogy mit mond még Vivien, de mielőtt megszólalhatott volna, vadul megverték az ajtót. – Doll, bent vagy? – Judith volt az, az egyik lakó, rohant le az emeletről. – Átmegyünk az óvóhelyre.

Dolly nem válaszolt, sem ő, sem Vivien nem mozdult. Dolly várt, míg a léptek elhalnak a folyosón, majd sietve leült a másik nő mellé. – Tévedsz – mondta sietősen. – Tegnap találkoztunk, és ma este megint találkozunk. Együtt megyünk el, nélkülem nem menne sehová… – Sok mindent mondhatott volna még, de nem mondta. Vivien ránézett, és a pillantása láttán egy leheletnyi kétely szűrődött be Dolly magabiztosságának résein. Cigarettát kotort elő a táskájából, reszkető ujjakkal gyújtott rá.

Vivien megszólalt, és ahogy a magasban felzúgott az első bombázógép, Dollyban feltámadt a kétely: hátha van valami parányi lehetősége, hogy a másik nőnek igaza van. Elképzelhetetlennek tűnt, de izgatott hangja, modora és mondanivalója – Dolly megszédült; meleg van idebent; nem tudott úrrá lenni kapkodó lélegzetén.

Mohón szívta a cigarettát, Vivien beszámolójának töredékei elkeveredtek a maga száguldó gondolataival. A közelben bomba hullott, nagy robbanással ért földet, irtózatos süvöltő hang töltötte be a szobát, Dolly füle belesajdult, és érezte, hogy minden egyes pihe égnek mered a nyakán. Volt idő, amikor szívesen járkált légitámadás alatt az utcán – izgalmasnak találta, és nem félt egyáltalán. De már nem az az ostoba lány; azok a gondtalan napok réges-rég elmúltak. Az ajtóra pillantott; bárcsak Vivien elhallgatna. El kellene menniük az óvóhelyre vagy Jimmyhez; nehogy már itt üljenek és várjanak. Futni akart, elbújni; legszívesebben eltűnt volna.

Ahogy Dollyban feltorlódott a vakrémület, Vivien egyre jobban lehiggadt. Most már nyugodtan beszélt, halk mondataira Dolly keservesen igyekezett odafigyelni, egy levélről beszélt, meg egy fényképről, meg rossz emberekről, veszedelmes emberekről, akik mindenáron meg akarják találni Jimmyt. A tervük szörnyűségesen meghiúsult, mondta Vivien, Jimmyt megalázták; Jimmy nem jutott el a vendéglőbe, ő várt rá, de Jimmy nem jött, és akkor tudta, hogy valójában elment.

És a mozaik darabjai hirtelen összeálltak a párán át, és Dolly megértette. – Az én hibám – fogta szinte suttogóra a hangját. – De én… én nem is tudom, hogyan… a fénykép… megegyeztünk, hogy mégse, hogy már nincs rá szükség. – A másik nő értette, miről beszél; hiszen Vivien volt az oka, hogy a terv megváltozott. Dolly a barátnője karja után nyúlt. – Egyáltalán nem így akartuk, és most Jimmy…

Vivien bólintott; arca maga volt a megértés, az együttérzés. – Figyelj rám – szólalt meg. – Nagyon fontos, hogy jól figyelj. Tudják, hol laksz, és rád fognak találni.

Dolly nem akarta elhinni; megrémült. Forró könnyek csorogtak az arcán. – Az én hibám – hallotta megint a tulajdon hangját. – Egyedül én tehetek róla.

– Dolly… – Bombázógépek új hulláma érkezett, és Viviennek kiabálnia kellett, hogy Dolly meghallja. Kezébe fogta Dolly két kezét. – Dolly, kérlek. Én legalább annyira hibás vagyok, mint te. De ez már egyáltalán nem számít. Jönnek. Biztosan már úton vannak. Ezért vagyok itt.

– De én…

– El kell hagynod Londont, méghozzá most azonnal, és nem szabad visszajönnöd. Folyton keresni fognak, soha abba nem hagyják…

Robbanás odakint. Az egész ház megremegett, ingott; közelebb hullottak a bombák, és ha nem volt is ablaka a szobának, valahonnan kísérteties ragyogás öntötte el – sokkal élesebben, mint az egy szál, tompa fényű villanykörte.

– Van rokonod, akihez elmehetnél? – sürgette Vivien.

Dolly megrázta a fejét, ahogy felrémlett benne családja képe, anyja, apja, szegény kis öccse, a régi életük… Bomba süvített a közelben, légvédelmi ágyuk dörgése válaszolt.

– Barátok? – süvöltötte túl Vivien a robbanás zaját.

Dolly megint megrázta a fejét. Nem maradt senki, senki, akire számíthatna. Senki más, csak Vivien és Jimmy.

– El tudnál menni valahova? – Újabb bomba, hangja után ítélve nagyobb kaliberű, bombaköteg – a becsapódása oly hangos, hogy Dolly csak Vivien szájáról olvashatta le a rimánkodó szavakat: – Gondolkozz, Dolly. Muszáj gondolkodnod.

Lehunyta a szemét. Érezte a tűz szagát, a gyújtóbomba a közelben csapódhatott be. A légoltalmiak hamarosan ott lesznek a kézi szivattyúkkal. Dolly hallotta, amint valaki ordít, de még szorosabbra zárta a szemét, és igyekezett összpontosítani a gondolatait – szétszóródtak, akár a törmelék, agya sötét labirintus, nem látott semmit, a talaj göröngyös volt a talpa alatt, a sűrű levegő belélegezhetetlen.

– Dolly…?

Újabb repülők, most már vadászgépek, nem csak bombázók, és Dolly lelki szemeivel látta magát a háztetőn Campden Grove-ban, ahogy nézi, amint lecsapnak az égből, zöld irányfények kergetik őket, a távolban lángoló tüzek… Minden annyira izgalmas volt valamikor.

Emlékezett az estére Jimmyvel, amikor a 400-as klubban találkoztak és táncoltak és nevettek, és a légitámadás alatt mentek haza, együtt, csak ők ketten. Bármit megadott volna érte, ha megint ott lehetne, feküdnének egymás mellett, suttognának a sötétben, míg a bombák hullanak, terveznék a jövőjüket, a tanyaházat, a leendő gyerekeiket, a tengerpartot. A tengerpartot…

– Jelentkeztem egy álláshirdetésre – kapta fel hirtelen a fejét. – Néhány hete. Jimmy találta. – Mrs. Nicolson levele a Kék Tenger panzióból a párnája mellett volt az éjjeliszekrényen, Dolly felkapta, és reszkető kézzel odaadta Viviennek.

– Igen – futott végig az ajánlaton Vivien. – Tökéletes. Oda kell menned.

– Én nem akarok egyedül menni. Mi ketten…

– Dolly…

– Mi ketten együtt akartunk elmenni. Nem így akartuk. Megbeszéltük, hogy vár rám.

Dolly már sírt. Vivien feléje nyúlt, ketten egyszerre mozdultak, és váratlanul fájdalmasan koccantak össze.

Vivien nem mentegetőzött; komoly volt az arca. Ő is megrémült, Dolly tudta, de a maga félelmét félretolta, ahogy egy nővér tenné, és azt a szigorúan szeretetteljes hangot öltötte fel, amit Dollynak most hallania kellett. – Dorothy Smitham – szólt Vivien. – El kell hagynod Londont, méghozzá sürgősen.

– Nem hiszem, hogy meg tudom tenni.

– De én tudom, hogy meg tudod tenni. Te túlélő vagy.

– De Jimmy… – Újabb bomba süvített alá és robbant. Dolly torkából rémült kiáltás szakadt ki, mielőtt megfékezhette volna.

– Ebből elég. – Vivien szilárdan két keze közé fogta Dolly arcát, és ezúttal egy kicsit sem sajgott. Csupa gyengédség volt a szeme. – Szereted Jimmyt, tudom; és ő is szeret téged. Uramisten, mennyire tudom. De most hallgatnod kell rám.

A másik nő pillantásában volt valami csodásan megnyugtató, és Dollynak sikerült kirekesztenie a lecsapó repülőgép robaját, a válaszoló géppuskaköhögést, a szörnyű gondolatot, hogy most péppé zúzódnak házak és emberek.

Összehúzódtak ketten, és Dolly hallgatta Vivien szavait: – Menj ma este a pályaudvarra, és vegyél jegyet. El kell… – Fülsiketítő robajjal csapott le a közelben egy bomba. Vivien egy pillanatra megmerevedett, majd sietve folytatta: – Szállj fel a vonatra, és menj egészen a végállomásig. Ne nézz hátra. Vállald el az állást, mozogj, élj jó életet.

Jó életet. Éppen erről beszélgetett Dolly és Jimmy. A jövő, a tanyaház, a kacagó gyerekek és a vígan kapirgáló tyúkok… Könny patakzott Dolly arcán, ahogy Vivien megszólalt: – El kell menned. – Most már ő is sírt, hiszen Dolly persze hiányozni fog – hiányoznak majd egymásnak. – Ragadd meg a második alkalmat, Dolly; úgy gondolj rá, mint lehetőségre. Azok után, hogy min mentél keresztül, hogy mindent elvesztettél…

És Dolly tudta: bármennyire nehéz elfogadni, Viviennek igaza van – el kell mennie. Egy része fel akart sikoltani: – Nem! –, labdává gömbölyödni, és megsiratni mindazt, amit elveszített, hiszen az élete nem úgy alakult, ahogyan remélte – de nem teszi. Nem teheti.

Dolly túlélő; Vivien ezt mondta, és Viviennek tudnia kell – hiszen ő is túljutott kezdeti nehézségein, és megteremtette a maga új életét. És ha Vivien meg tudta tenni, Dolly is megteszi. Sokat szenvedett, de van miért élnie – megtalálja majd mindazt, amiért élnie kell. Most bátornak kell lennie, különbnek, mint eddig bármikor. Szégyenletes emlékezetű dolgokat követett el; nagy elképzelései csupán egy fiatal lány ostoba álmai voltak, és mind elporladt a keze között, de mindenki megérdemel egy második lehetőséget, mindenki méltó a megbocsátásra, még ő is – hiszen Vivien mondta. – Úgy lesz – mondta, ahogy körülöttük súlyosan robbantak a bombák. – Elmegyek.

A villanykörte pislogott, de nem aludt ki. Lengett a dróton, árnyékokat vetett a falra, és Dolly elővette kis bőröndjét. Ügyet sem vetett a kinti robajra, az utcai tüzek beszüremlő füstjére, a szemét elhomályosító könnyekre.

Nem akar sok holmit magával vinni. Hiszen nem is mondhat sokat a magáénak. Az egyetlen, amit igazán kíván ebből a szobából, nem lehet az övé. Dolly tétovázott a gondolatra, hogy ott hagyja Vivient, eszébe jutott, mit írt a másik a Pán Péterbe – „Az igaz barát fény az éjszakában” –, és megint könnyek fenyegették.

De nincs választása; mennie kell. Előtte nyújtózik a jövő: új lehetőség, új élet. Csak meg kell ragadnia, és nem nézni hátra többé. Elmenni a tengerpartra, ahogy tervezték, és elölről kezdeni.

Szinte nem is hallotta már a repülőgépeket, a lezúduló bombákat, a válaszul fel-felköhögő géppuskákat. Minden becsapódásnál megremegett a föld, vakolat porzott a mennyezetről. Az ajtó lánca megzördült, de Dolly mindezt észre sem vette. A bőröndjét már bepakolta – útra készen állt.

Felállt, Vivienre nézett, és szilárd elhatározása ellenére megingott. – És veled mi lesz? – kérdezte, és egy másodperc tört részére felvillant benne, hogy talán együtt mehetnének, hogy Vivien végül talán mégis vele tart. Sajátos módon ez tetszett a tökéletes válasznak, az egyetlennek, amit megtehetnek – mindegyikük eljátszotta a szerepét, és semmi sem történt volna, ha Dolly és Vivien nem találkozik.

Ostoba gondolat persze – Viviennek nincs szüksége új lehetőségre. Mindene megvan itt is, amit csak kívánhat. Szép ház, a maga vagyona, ráadásul a szépsége… Igen. Vivien visszaadta Dollynak Mrs. Nicolson levelét, és könnyesen mosolygott búcsúzóul. Mindketten tudták a szívük mélyén, hogy többé nem találkoznak. – Rám ne legyen gondod – mondta Vivien, ahogy fejük fölött dübörögtek a bombázógépek. – Nem lesz semmi bajom. Hazamegyek.

Dolly szorongatta a levelet, és határozott bólintással elindult az új élet felé, nem sejtve, mit hozhat a jövő, de hirtelen eltökélte, hogy szembenéz vele.

4

*

SUFFOLK, 2011

A Nicolson-nővérek Iris kocsiján hagyták el a kórházat. Laurel volt ugyan a legidősebb, és hagyományosan neki dukált az elülső ülés kiváltsága, most mégis hátul ült, a kutyaszőrös ülésen. Korelnök mivoltát bonyolította hírneve, és semmiképpen sem akarta, hogy elbizakodottnak higgyék. Különben is szívesebben ült hátul. Társalgási kényszer alól felmentve szabadon megmaradhatott a gondolatai társaságában.

Elállt az eső, kisütött a nap. Laurel alig tudta megállni, hogy Vivien felől kérdezze Rose-t – egész biztosan hallotta már ezt a nevet. Mi több, azt is tudta, hogy valamiféle kapcsolatban van azzal a szörnyű 1961-es nappal – de hallgatott. Ha egyszer felkeltik Iris kíváncsiságát, akkor nincs menekvés, és Laurel még nem érezte alkalmasnak magát, hogy szembenézzen az inkvizícióval. Húgai halkan beszélgettek az első ülésen, ő meg nézte az elsuhanó mezőket. Az ablakot felhúzták, de így is szinte érezte a frissen kaszált fű illatát, és hallotta a csókák cserregését. Gyermekkorunk tája mindig elevenebb minden egyébnél. Akárhol volt, akármilyen volt, a látvány, a hangok bevésődtek, az ember kitörölhetetlen részévé váltak.

Elpárolgott az elmúlt ötven év, és Laurel látta önmaga szellemképét, amint a sövények mentén száguld zöld kerékpárján, és egyik húga a kormányon lovagol. Napbarnított bőr, szőke pihés láb, lehorzsolt térd. De régen volt… Tegnap volt.

– Tévében lesz?

Laurel felnézett: Iris pislogott rá a visszapillantó tükörben. – Tessék?

– Az interjú. Ami annyira elfoglalt.

– Ja az. Igazában interjúsorozat. Már csak egyet kell felvenni hétfőn.

– Igen, Rose mondta, hogy korán visszamégy Londonba. Tévében lesz?

– Mhm. Olyan életrajzi film. Úgy egyórányi. Lesznek benne interjúk másokkal is – rendezőkkel, színészekkel, akikkel együtt dolgoztam –, összevágva régi, gyerekkori felvételekkel…

– Hallod ezt, Rose? – fortyant fel Iris. – Gyerekkori felvételek! – Megemelkedett az ülésen, hogy még mérgesebben nézhessen Laurelre a visszapillantóban. – Megköszönném, ha mellőznéd a családi fotókat, ahol félpucéron vagy éppen pucéron tűnök fel!

– Igazán kár – mondta Laurel, és fekete nadrágjáról lepöckölt egy fehér szőrszálat. – Pedig az lenne a legjobb anyag. És mégis miről beszéljek?

– Rád szegezik a kamerát, és mindjárt kitalálsz valamit.

Laurel elrejtette mosolyát. Manapság tiszteletteljesen beszélnek vele; vigasztaló érzés egy szakemberrel csipkelődni.

A kitartóan békepárti Rose azonban kissé ideges lett. – Nézzétek, nézzétek – mutatott egy városszéli lecsupaszított területre. – Ott épül majd az új szupermarket. Most mondjátok! Mintha a többi három nem volna elég.

Hát ennél nevetségesebbet…

Iris bosszankodása szerencsésen elterelődött, Laurel hátradőlhetett, és ismét kinézhetett az ablakon. Áthajtottak a városon, végig a főutcán, ami végül vidéki úttá keskenyedett, majd követték a szelíd kanyarokat. Annyira ismerős volt minden forduló, hogy Laurel csukott szemmel is pontosan tudta volna, merre járnak. A beszélgetés elhalt, ahogy az út keskenyedett, a fák sűrűsödtek, míg végre Iris indexelt, és befordult a Greenacres tanyához vezető behajtóra.

*

A tanyaház örök helyén, a mezőre néző emelkedő tetején trónolt. Mi sem természetesebb, mint hogy a házak ott maradnak, ahova építették őket. Iris a lapos helyen parkolt, ahol valamikor apa öreg Morris Minorja állt, míg anyjuk végül hajlandó volt eladni. – Elég rozogának látszik ez az eresz – mondta.

Rose bólintott. – Szomorú tőle a ház, nem? Gyere, nézd meg a legújabb beázást.

Laurel becsukta a kocsi ajtaját, de nem követte a húgait. Zsebre dugta kezét, csak állt, és szemügyre vette az egész képet – a kerttől a repedezett kéményekig, és mindazt, ami közöttük van. Az ablakpárkányt, amelyen át Daphnét leeresztették a kosárban, a balkont, ahová régi hálószobai függönyöket aggattak, hogy proszcénium-páholy legyen belőle, a padlásszobát, ahol Laurel cigarettázni tanította magát.

Felvillant benne a gondolat, hogy a ház emlékszik rá.

Laurel nem tartotta magát különösebben romantikusnak, de most annyira erős volt az érzés; egy másodperc tört részéig valóban hitte, hogy a szeme előtti látvány – deszkapadló és vörös téglás kémények, foltos zsindelyek és fura szögben megdőlt ablakok – képes emlékezni. Érzi, hogy minden egyes üvegtáblán át most őt figyeli a ház; visszapergeti az éveket, hogy ezt az elegáns kosztümöt viselő idősödő asszonyt elegyítse azzal a süldőlánnyal, aki James Dean képei fölött rajongott. Vajon mit gondol arról, aki lett belőle?

Hülyeség, persze – nem gondol a ház semmit. Házak nem emlékeznek emberekre, nemigen emlékeznek semmire. Ő maga emlékszik a házra, nem fordítva. És miért is ne? Kétéves kora óta ez volt az otthona, itt élt tizenhét éves koráig. Igaz, jó ideje nem látogatta meg – még a kórházban tett félig-meddig rendszeres látogatásai alkalmával sem jött vissza szinte sohasem Greenacresbe –, de hát az élete annyira zsúfolt. Laurel a lombkunyhó felé nézett. Gondoskodott róla, hogy mindig is elfoglalt legyen.

– Nem járhattál itt olyan régen, hogy elfelejtsd, merre van az ajtó – kiáltott az előszobából Iris. Eltűnt a házban, de a hangja mögötte lebegett: – Talán inasra vársz, hogy bevigye a cókmókodat?!

Laurel égre emelte a szemét, mint holmi serdülő, felkapta a bőröndjét és a ház felé indult. Ugyanazon a kikövezett ösvényen, amelyet édesanyja egy ragyogó nyári napon fedezett fel, hatvan-egynéhány esztendeje…

*

Abban a percben, amikor megpillantotta Greenacrest, Dorothy Nicolson tudta, ez az a hely, ahol fel fogja nevelni a családját. Valójában nem keresett házat. Alig néhány év telt el a háború óta, tőkéjük jóformán nem volt, anyósa kegyesen beleegyezett, hogy a maga házában ad nekik egy szobát (mindennapi kötelességek fejében persze – végtére is nem jóléti intézmény!). Dorothy és Stephen éppen csak kirándulni ment.

Ritka szabadnap volt július közepén. Hajnalhasadáskor ébredtek, bedobtak a hátsó ülésre egy kosarat meg egy pokrócot, és nyugatnak indultak a Morris Minorral. Nem volt távolabbi tervük, csak azt a vidéki ösvényt akarták követni, amelyik éppen megnyerte a tetszésüket. Követték is egy darabig – Dorothy keze Stephen combján, Stephen karja Dorothy válla körül, a nyitott ablakon beáramlott a meleg levegő –, és így is folytatták volna útjukat, ha defektet nem kapnak.

De kaptak, hát lassítottak, és az út szélére húzódtak, hogy szemügyre vegyék, mekkora a baj. A vak is láthatta: jókora szög állt ki az abroncsból, külsőt-belsőt átlyukasztva.

De hát fiatalok voltak, szerelmesek, ritkán jutott idejük egymásra, és mégsem romlott el a nap, ahogy máskülönben elromlott volna. Amíg férje a kerékkel foglalatoskodott, Dorothy felballagott a füves domboldalon, lapos helyet keresett, ahol leteríthetnék a pokrócot. És amikor a tetőre ért, megpillantotta a greenacresi tanyaházat.

Ez nem pusztán Laurel képzeletében élő mese volt. Valamennyi Nicolson ivadék kívülről fújta Greenacres megszerzésének történetét. Ahogy a szkeptikus vén farmer a fejét vakarta, mikor Dorothy bekopogtatott az ajtaján; a szép szoba kandallójában madarak fészkeltek; a lyukas padlóra deszkákat fektettek, akár keskeny gyaloghidakat. De ami a leglényegesebb: senkinek nem volt a legparányibb kételye sem afelől, hogy míg a gazda teát töltött, édesanyjuk már tudta, hogy itt kell élnie.

A ház, magyarázta nekik sokszor, szólott hozzá; ő hallgatott rá, és kiderült, hogy nagyszerűen értik egymást. Greenacres rigolyás idős hölgy, mi tagadás, kissé megviselt, a maga módján nyűgös – de ki ne volna az? Dorothy látta, hogy a hanyatlás hajdani méltóságot rejt. A ház büszke és magányos, olyan hely, amit gyerekek kacagása, egy család szeretete, és a sütőben piruló rozmaringos báránysült táplál. Derék, becsületes váza van, és inkább a jövőbe néz, nem a múltat bújja. Szívesen lát egy új családot, velük növekszik, magába fogadja vadonatúj hagyományaikat. Laurel eszébe villant most, mint azelőtt soha, hogy anyja leírása a házról akár önarckép is lehetett volna.

*

Laurel megtörölte a talpát a lábtörlőn és belépett. Ismerősen nyikordult a padló, a bútor is a helyén volt, mégis más érzés fogta el. A levegő fojtó, és szokatlan a szag is. Áporodott, döbbent rá Laurel. Hiszen érthető – a ház le van zárva, amióta Dorothy kórházba került. Rose eljön és utánanéz a dolgoknak, valahányszor unokaőrző beosztása engedi, a férje, Phil is megteszi, ami tőle telik, de mindez mégsem fogható az állandó lakottság biztonságos érzéséhez. Nyugtalanító, gondolta Laurel, és elnyomta magában a borzongást. Mennyire kitörlődik egy személy jelenléte, milyen könnyen meghátrál a civilizáció a vadon elől…

Ne legyél már olyan rohadtul nyomott, tanácsolta magának, és puszta megszokásból letette a táskáit az előszoba asztala alatt álló halomra. Ösztönösen a konyhába indult. Ott írták valaha a leckét, ott ragasztották a sebekre a ragtapaszt, ott hullottak megtört szívek fölött a könnyek; ez az első hely, ahova belép az ember, ha hazaér.

Rose és Iris már ott volt. Rose felkattintotta a hűtő melletti kapcsolót, a vezeték felzümmögött. Rose derűsen összedörzsölte a kezét. – Innátok egy teát?

– Remek gondolat – szólt Iris, levette kivágott cipőjét, és fel-alá mozgatta fekete harisnyába bújtatott lábujjait, mint valami türelmetlen balerina.

– Hoztam bort – közölte Laurel.

– Még jobb. Felejtsd el a teát.

Míg Laurel kivett a bőröndjéből egy palackot, Iris poharakat szedett elő a kredencből. – Rose? – Felemelt egy poharat, és szemüvege fölött éles pillantást vetett rá. Épp olyan sötétszürke volt a szeme, mint kurtára nyírt haja.

– Nem is tudom – pillantott Rose az órájára. – Épp csak elmúlt öt.

– Ugyan már, Rosie drágám – szólt Laurel, és belekotort a kissé ragadós evőeszközös fiókba, üvegnyitó után. – Ha nem tudnád, tele van antioxidánssal. – Megtalálta a nyitót, és összeillesztette ragadós ujjai hegyét. – Szinte bioital.

– Na jó… nem bánom.

Laurel kihúzta a dugót, és töltögetett. Puszta megszokásból sorba állította a poharakat, hogy mind a háromban egyenlő legyen az ital szintje. Elmosolyodott, amikor rajtakapta magát – visszatér a gyerekkor. Iris legalább örül majd. Testvérek életében fontos pont az egyenlőség, de a középső esetében már valóságos megszállottság. – Sose számolgass, kis virágom – mondogatta édesanyjuk. – Senki se szereti az olyan kislányt, aki többre számít másoknál.

– Csak egy kortyot, Lol – szólt óvatosan Rose. – Nehogy kifeküdjek, mire Daphne ideér.

– Vagyis hallatott magáról? – Laurel a legtelibb poharat Irisnek nyújtotta.

– Épp mielőtt eljöttünk a kórházból. Nem mondtam? Nahát, rémes a memóriám! Hatra ideér, ha nem kerül dugóba.

– Akkor talán össze kellene ütnöm valamit vacsorára – szólt Iris. Benyitott a kamrába, és feltérdelt egy hokedlire, hogy szemügyre vegye a lejárati dátumokat. – Ha rátok bíznám, tea lenne meg pirítós.

– Segítek – ajánlkozott Rose.

– Ugyan – legyintett Iris, de hátra sem fordult. – Fölösleges.

Rose Laurelre pillantott, aki odanyújtott egy pohár bort, és az ajtó felé intett. Kár vitatkozni. Íratlan családi törvény: Iris mindig főz, mindig úgy érzi, hogy kihasználják, a többiek pedig hagyják, hadd élvezze a mártíromságot, hiszen testvérek esetében megengedett az effajta kis kedvesség.

– Hát, ha ragaszkodsz hozzá… – Laurel töltött magának még egy korty bort.

*

Míg Rose felment az emeletre, megnézni, rendben van-e Daphne szobája, Laurel kivitte magával a poharát. A délutáni eső tisztára mosta a levegőt, és Laurel mélyet lélegzett. Megpillantotta a kerti hintát, mindjárt rá is ült, és lassan ringatta magát. A hinta közös ajándékuk volt anyjuk nyolcvanadik születésnapjára, és Dorothy azonnal kijelentette, hogy a nagy tölgyfa alatt lesz a helye. Idegen szemlélő mást alig láthatott onnan, mint a puszta mezőt, de Nicolsonék valamennyien tudták, hogy a pusztaság csak illúzió. Valahol odakint, a hullámzó fűszálak között van az a hely, ahol édesapjuk összeesett és meghalt.

Az emlékezet ingoványos terep – Laurelt éppen erre a helyre hozta. Kezét felemelve takarta el a napot tizenéves szeme elől, ahogy a mezőt fürkészte, várta, hogy megpillantsa munkából hazatérő édesapját, hogy elébe futhasson, belekaroljon, és együtt ballagjanak fel a házba. Emlékezete felidézte, ahogy apja átlépked a füvön, ahogy megáll, az alábukó napot nézi, szemléli a felhők rózsás szegélyét, és elmondja, mint mindig: „Vöröslő ég este, másnap pásztor öröme”; ahogy megmerevedik a teste, ahogy felhördül, és a keze a melléhez kap; ahogy megtántorodik és elesik.

De nem így történt. Amikor megtörtént, ő a világ túlsó oldalán volt, ötvenhat és nem tizenhat évesen, díjkiosztó ünnepségen Los Angelesben, és eltűnődött, vajon ő az egyetlen, akinek nem töltötték fel a ráncait, és nincs agyonbotoxozva? Apja haláláról csak akkor értesült, amikor Iris üzenetet hagyott a telefonján.

Nem; ő tizenhat éves korában egy másik férfit látott lezuhanni és meghalni egy napos délután.

Laurel cigarettára gyújtott, és összevont szemmel nézte a látóhatárt, míg visszadugta zsebébe a gyufásdobozt. Napfényes volt a ház, a kert, de a távoli földek, túl a mezőn, az erdőhöz közel, árnyékba borultak. Felnézett, túl a hinta ülésének kovácsoltvas rúdján, oda, ahol a levelek között látszott a lombkunyhó padlója. Ott volt még a hágcsó is, de a fatörzshöz szegezett fadarabok némelyike már kajlán lógott. Ragyogó rózsaszín és lila gyöngyök füzérét aggatta egy lécre valaki – talán Rose egyik unokája.

Laurel igen lassan mászott le aznap.

Nagyot szívott cigarettáján. Emlékszik, nagy sóhajjal tért magához a lombkunyhóban, és azonnal eszébe jutott a férfi, a kés, anyja rémült arca – és a létrához kúszott.

A földre érve két kézzel markolta a létrafokot, homlokát a fa durva kérgének támasztotta, biztonságosan a pillanat néma csendjében, és nem tudta, hová menjen, mit tegyen. Az a képtelen gondolata támadt, hogy le kell mennie a patakhoz, csatlakozni a húgaihoz, a kisöccséhez, édesapjához a klarinétjával meg az elgondolkodó mosolyával…

Talán ekkor vette észre, hogy már nem hallja őket.

Hát inkább a ház felé indult, szemét elfordította, csupasz lába tapogatta ki az ösvény átforrósodott köveit. Egy pillanatra a tekintete oldalra siklott, és mintha valami nagyot, fehéret látott volna meg a virágágy mellett, valamit, aminek nincs ott semmi keresnivalója, de Laurel lehajtotta a fejét, elfordította a pillantását, és szinte már futott, hajtotta a vadul gyerekes vágy, hogy ha nem néz oda, nem látja, akkor elérheti a házat, átlépheti a küszöböt, és minden úgy folytatódik, mintha mi sem történt volna.

Persze sokkos állapotba került, de nem érezte. Természetfeletti nyugalom kerítette hatalmába, köpenybe burkolta, varázsköpenybe, amelyben kisurranhatott a való életből, mintha valami tündérmesében pillantaná meg az álomba merült kastélyt. Megállt, felemelte a földről a karikát, aztán továbbment, befelé.

Kísértetiesen néma volt a ház. A nap a háztető mögé csusszant, sötét volt az előszoba. Laurel megállt a nyitott ajtóban, hogy a szeme megszokja a homályt. Köpködő zörej hallatszott, ahogy az esőcsatorna lehűlt, a zaj nyarat jelentett, szünidőt, hosszú, meleg alkonyokat, a lámpa körül kerengő éjjeli lepkéket.

Felnézett a szőnyeggel fedett lépcsőre, és valamiképpen tudta, hogy a húgai nincsenek ott. A hallban az óra ketyegett, és Laurel egy pillanatig tűnődött, vajon elmentek-e mindannyian – a mama, apa és a kisbaba –, és őt magára hagyták azzal, akármi volt is, amit az a fehér lepedő takar odakint? A gondolattól remegés futott végig a gerincén. És ekkor dobbanás hallatszott a nappaliból, arra nézett, és meglátta, hogy apja a hideg kandalló mellett áll. Furán mereven, fél keze az oldala mellett, a másik ökölbe szorítva a kandallópárkányon, miközben megszólal: – Az ég szerelmére, szerencse, hogy a feleségem életben van.

Férfihang hallatszott bentről, az ajtó kerete mögül, ahová Laurel nem láthatott be: – Értem, Mr. Nicolson; ahogy remélem, ön is érti, hogy csupán a munkánkat végezzük.

Laurel közelebb osont, és megállt, mielőtt a nyitott ajtóból áradó fénybe érkezett volna. Édesanyja a karosszékben ült, a kisbabát a karjában ringatta. A kicsi aludt, Laurel látta, amint angyali profilja, pufók arca laposra nyomódik anyja vállán.

Még két ember volt a szobában; egy kopaszodó férfi a kanapén ült, egy fiatalember az ablaknál állva jegyzetelt. Rendőrök, döbbent rá Laurel. Hát persze hogy rendőrök. Valami szörnyűség történt. A fehér lepedő a napsütötte kertben…

– Felismerte az illetőt, Mrs. Nicolson? – kérdezte az idősebbik férfi. – Találkozott már vele? Látta valamikor, esetleg akár távolról?

Laurel édesanyja nem válaszolt, legalábbis nem hallhatóan. Suttogott a kisbaba feje mögött, ajka puhán mozgott a kicsi pihés haja fölött. Apa szólt hangosan helyette. – Természetesen nem – mondta. – Mint már közöltem önnel, a feleségem soha nem is látta. Véleményem szerint az illetőt össze kellene hasonlítaniuk annak a fickónak a leírásával, az újságban. Aki kirándulókat zaklat.

– Minden nyomot követünk, Mr. Nicolson, biztosíthatom. Most azonban egy holttest fekszik az önök kertjében, és egyedül az ön feleségének a szavaiból tudjuk, hogyan került oda.

Apa méregbe jött. – Az az ember rátámadt a feleségemre. Önvédelem történt.

– Ön látta a történteket, Mr. Nicolson?

Türelmetlenség árnyalta az idősebbik rendőr hangját, és Laurel megrémült. Hátralépett. Nem tudják, hogy ott van. Ne is tudják meg. Elosonhat, fel a lépcsőn, vigyázva, hogy elkerülje a nyikorgó lépcsőfokot, és összegömbölyödhet az ágyán. A felnőttvilág rejtelmes fondorkodásaira hagyja mindnyájukat, és majd csak akkor találják meg őt, ha végeztek, ha azt mondják, hogy minden rendben van…

– Azt kérdeztem, ön ott volt-e, Mr. Nicolson? Látta a történteket?

– …de Laurelt mintha mágnes húzná a szobába, a sötét előszobával ellentétes lámpafénybe, a furcsa együtteshez, a fontosság légköréhez, amit apja feszült hangja, tartása jelzett. Volt egy vonása, mindig is megvolt, amely arra vágyott, hogy befogadják; segíteni akart, ha segítséget kértek, és nem volt hajlandó elaludni, mert hátha elmulaszt valamit.

Sokkos állapotban van. Társaságra van szüksége. Nem tehet róla. Akármi legyen is.

Laurel kilépett a színfalak mögül, be a színpad közepére. – Én ott voltam – szólalt meg. – Láttam azt az embert.

Apa meglepetten nézett fel. Gyors pillantást vetett a feleségére, azután vissza Laurelre. Amikor megszólalt, más lett a hangja, rekedt, sietős, már-már sziszegő.

– Elég lesz, Laurel.

Minden szem rászegeződött: anyáé, apáé, a két férfié. Laurel tudta, hogy a következő megszólalás igen fontos. Kerülte apja tekintetét, és nekivágott. – Az az ember a ház mögül jött. Meg akarta ragadni a kisbabát. – Hiszen így volt, nem? Laurel biztos volt benne, hogy ezt látta.

Apa összevonta a szemöldökét.

– Laurel…

Gyorsabban, elszántabban folytatta. (Miért is ne? Nem gyerek, aki a hálószobájába lopózik, és megvárja, míg a felnőttek összefoltozzák a dolgokat: ő közéjük tartozik, el kell játszania a maga szerepét, ő igenis fontos.) A fény erősödött, Laurel szembenézett az idősebbik férfival. – Tusakodtak. Láttam. Az a férfi megtámadta az édesanyámat, és aztán… aztán elesett.

Egy percig senki sem szólt. Laurel édesanyjára nézett, aki már nem suttogott a kisbabának, hanem a feje fölött valami pontra meredt, Laurel válla mögött. Valaki teát készített. Az elkövetkező évek folyamán Laurel mindig emlékezett erre. Valaki teát készített, de nem itta meg senki. A csészék érintetlenül álltak az asztalon, egy még az ablakdeszkán is. A hallban ketyegett az óra.

A kopaszodó férfi végül megmozdult a kanapén, és megköszörülte a torkát. – Laurel, ugye?

– Igen, uram.

Apa kilélegzett, jókora adag levegőt eresztett ki a torkából, egy lelappadó léggömb hangját. Keze Laurel felé intett. – A lányom – szólt. Levert volt a hangja. – A legidősebb.

A kanapén ülő férfi ránézett, aztán az ajka mosolyra húzódott, kötelességszerű mosolyra, ami nem ért fel a szeméig. – Azt hiszem, jobb lesz, ha bejön hozzánk, Laurel. Leül, és elmond mindent a legelejéről. Mindent, amit csak látott.