đBorító

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steve Berry: The Romanov Prophecy

Published by Ballantine Books, an imprint of The Random House

Publishing Group, a division of Random House, Inc., New York

Fordította: Komló Zoltán

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2004 by Steve Berry

Map copyright © 2004 by David Lindroth

Interview with the author © 2007 by Random House, Inc.

Hungarian translation © Komló Zoltán, 2020

Copyright © Gabo Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-038-4

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Amynek és Elizabethnek

Oroszország – ahol azok a dolgok, melyek egyszerűen nem történnek meg, megtörténnek.

NAGY PÉTER

Fekete év lesz, oroszok hona,

A sárba hull a cári korona!

A nép felejti, kit rég szeretett,

S halál és vér lesz tápja

MIHAIL LERMONTOV

JÓSLAT (1830)

Gáspár Endre fordítása

Oroszország: titokzatos sötét kontinens, Winston Churchill kifejezésével „egy rejtvénybe csomagolt találós kérdés egy titok belsejébe rejtve”, távoli, idegenek számára megközelíthetetlen, és még a bennszülöttek számára is érthetetlen. Ez a mítosz, amelyet maguk az oroszok is táplálnak, akik jobban szeretnék, ha senki sem fedezné fel, kik is ők, és hogyan is élnek valójában.

ROBERT KAISER:

Russia: The People and the Power (1984)

A sok megpróbáltatás, a rengeteg tévedés ellenére Oroszország [huszadik] századvégi történetét egyfajta újjászületésnek, feltámadásnak kell tekinteni.

DAVID REMNICK:

Resurrection: The Struggle for a New Russia (1997)

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Ismét csak néhány köszönet. Elsőként Pam Ahearnnek, ügynökömnek és barátomnak. Sokat tanultam tőle, többek közt azt is, hogy mi a megfelelő címe ennek a könyvnek. Aztán mindenkinek a Random House-nál: Gina Centrellónak, a rendkívüli kiadónak, aki lehetőséget adott nekem; Mark Tavaninak, akinek bölcs szerkesztői tanácsai mindenütt megtalálhatók ebben a kéziratban; Kim Hovey-nak, aki egy nyerő reklámcsapatot irányít, és benne Cindy Murray-t; Beck Stvannak, a művésznek, aki a káprázatos borítóképet megalkotta; Laura Jorstadnek, a sasszemű olvasószerkesztőnek; Carole Lowensteinnak, aki ragyogóvá varázsolta az oldalakat; és végül mindenkinek a marketing, promóciós és értékesítési osztályon – az ő lelkes erőfeszítéseik nélkül semmit sem tudtunk volna elérni. És köszönöm szépen Dan Brownnak, aki nem mást kínált egy kezdő írónak, mint jóindulatot, és bebizonyította, hogy a siker nem teszi tönkre a nagyvonalúságot. Ahogy A borostyánszoba esetében, most sem feledkezhetem meg Fran Downingról, Nancy Pridgenről és Daiva Woodworthről. Minden íróra ráfér egy ilyen csodálatos kritikuscsapat. És végül, mindenekfelett a feleségemnek, Amynek, és a lányomnak, Elizabethnek. Ők ketten együtt teszik érdekessé és csodálatossá az életet.

AZ OROSZ TÖRTÉNELEM IDE VONATKOZÓ ESEMÉNYEINEK IDŐRENDJE

1613. február 21.

Cárnak választják Mihail Fjodorovicsot

1894. október 20.

Trónra lép II. Miklós

1898. április 5.

II. Miklós egy Carl Fabergé által készített Gyöngyvirág-tojást ajándékoz anyjának

1916. december 16.

Feliksz Juszupov meggyilkolja Raszputyint

1917. március 15.

II. Miklós lemond a trónról; a családjával együtt letartóztatják, és fogva tartják

1917 októbere

Bolsevik forradalom;

Lenin átveszi a hatalmat

1918

Oroszországban polgárháború robban ki;

fehérek harcolnak vörösökkel

1918. július 17.

Jekatyerinburgban meggyilkolják II. Miklóst, a feleségét, Alekszandrát és öt gyermeküket

1919 áprilisa

Feliksz Juszupov elmenekül Oroszországból

1921

Véget ér az orosz polgárháború;

Lenin vezetésével győzedelmeskednek a vörösök

1967. szeptember 27.

Meghal Feliksz Juszupov

1979 májusa

Jekatyerinburg mellett megtalálják II. Miklós és családja temetkezési helyét

1991 decembere

Felbomlik a Szovjetunió

1991 júliusa

II. Miklós és családja földi maradványait exhumálják;

az uralkodó két gyermekét nem találják meg a tömegsírban

1994

A maradványokat egyértelműen azonosítják, de a két hiányzó gyermek nyomára azóta sem bukkantak rá

BEVEZETŐ

A regény ötlete a Kreml bejárásakor ötlött az eszembe. Az idegenvezető-nő egyre „a harmadik Rómát” emlegette. Nem ismertem a kifejezést, ezért elmagyarázta, hogy Nagy Iván, aki a tizenötödik században uralkodott Oroszországban, egyszer azt mondta, hogy „két Róma már elbukott [Rómát és Konstantinápolyt értve ezen], létrejött egy harmadik [Moszkva], negyedik pedig sohasem lesz”. Ez az érdekes gondolat azon nyomban megsarkantyúzta a képzeletemet, és pár nap alatt kibontakozott egy történet, amely II. Miklósról, a családjáról és a meggyilkolásukról szólt, megspékelve a mai Oroszország politikai küzdelmeivel.

Az eredeti címe nyilvánvaló okokból A negyedik Róma volt. Ám miután a kéziratot megvásárolták, a szerkesztőm úgy érezte, változtatni kell rajta. Ha az embert Stephen Kingnek hívják, olyan címet ad a könyvének, amilyet akar. Ha viszont Steve Berrynek, akkor magának a címnek kell felkeltenie az olvasók figyelmét. Azt tudtuk, hogy A Romanov-valaminek kell lennie. Így aztán felsoroltunk vagy száz főnevet, és mindegyiket megcsócsáltuk, mígnem az ügynököm, Pam Ahearn előállt azzal, hogy jóslat.

Tökéletes volt.

Gyakran kérdeznek a könyvhöz folytatott kutatásaimról. Ami azt illeti, a Romanovokra és II. Miklósra vonatkozó elsődleges forrásokat könnyű volt felkutatni. A baj a következetességük hiányával kezdődött. Rengeteg első kézből származó beszámolót olvastam, és a köztük lévő ellentmondások elképesztőek voltak. Már azon kezdtem tűnődni, hogy vajon mind ugyanazon az eseményen vettek-e részt. A könyvben idézek egy orosz mondást – „Hazudik, akár egy szemtanú” –, amely fején találja a szöget.

Miles Lord, A Romanov-jövendölés hőse az egyik kedvenc szereplőm. Nem akarom őt elveszíteni, ahogy a világ elveszítette a Romanovokat, úgyhogy talán egy napon majd visszatér egy újabb oroszországi kalandra. Sokan kérdezték, hogy van-e belőlem valami Milesban. Hát persze, mindketten ügyvédek vagyunk, és oroszországi tartózkodásunk alatt mindketten ugyanazokra a helyekre látogattunk el, de a hasonlóságok itt véget is érnek. Csak szeretnék jobban hasonlítani rá.

Miközben ezt a történetet írtam, rengeteg mindent tanultam. Arról, hogy mi történt II. Miklóssal és családjával; az Észak-Karolina nyugati felén mindenütt megtalálható császárfáról; Feliksz Juszupov különös személyiségéről; Raszputyin jóslatairól; Fabergé tojásairól és azokról a csodálatos orosz agarakról. És megdöbbentett a sikere. Első könyvemhez hasonlóan ez is országos bestseller lett, keménytáblás és kartonált kiadásban is. Eddig tizennyolc országban adták ki. És valahányszor meglátom egy polcon, arra a napra gondolok, amikor végigsétáltam a Kremlen.

Remélem, tetszeni fog.

Steve Berry

2006. augusztus

PROLÓGUS

SÁNDOR-PALOTA

CARSZKOJE SZELO, OROSZORSZÁG

1916. OKTÓBER 28.

Ahogy az ajtó kivágódott, Alekszandra, minden oroszok cárnéja megfordult a betegvirrasztásból, és pillantását órák óta most először szakította el a lepedők alatt hason fekvő, szánalomra méltó gyermektől.

A Barátja rontott be a hálószobába, Alekszandra pedig sírva fakadt.

– Végre, Grigorij atya. Hála a magasságos Istennek. Alekszejnek borzasztóan szüksége van rád.

Raszputyin odaviharzott az ágy mellé, és keresztet vetett. Kék selyeminge és bársonynadrágja alkoholtól bűzlött, ami valamelyest elnyomta szokásos szagát, amelyről a cárné udvarhölgyei azt mondták, a bakkecskére emlékezteti őket. Alekszandra azonban sohasem törődött semmilyen szaggal. Grigorij atyáéval nem.

Már órákkal ezelőtt elküldte az őrséget, hogy keressék meg, figyelembe véve a róla szóló történeteket, hogy mennyire imádja a főváros környékén táborozó cigányokat. Számtalanszor múlatta ott az éjszakát italozva, prostituáltak társaságában. Az egyik gárdista egyenesen arról számolt be, hogy a drágalátos atya letolt nadrágban parádézott végig az asztalok tetején, világgá kürtölve, hogy a méretes szerszáma micsoda gyönyört szerez a cári udvar hölgyeinek. Alekszandra nem volt hajlandó elhinni az efféle beszédet a Barátjáról, és a gárdistát haladéktalanul áthelyeztette, messzire a fővárostól.

– Alkonyat óta kerestetlek – mondta a cárné, igyekezve felkelteni a férfi figyelmét.

Raszputyin azonban a fiúra koncentrált. Térdre hullott. Alekszej eszméletlen volt, már csaknem egy órája. Késő délután a kertben játszott, és elesett. Két órán belül megindult a fájdalom körforgása.

Alekszandra figyelte, ahogy Raszputyin lehámozza róla a takarót, és szemügyre veszi a jobb lábát, amely a groteszkségig kék és dagadt volt. A bőr alatt őrült iramban lüktetett a vér, a zúzódás már kisebb dinnye nagyságúra duzzadt, a fiú felhúzta a lábát a melléhez. A cárné fiának kísérteties arcából kifutott minden szín, csak a szeme alatt maradt néhány sötét folt.

Alekszandra gyengéden megsimogatta a gyermek világosbarna haját.

A sikítozás hála istennek abbamaradt. A görcsök negyedóránkét érkeztek, morbid rendszerességgel. A magas láztól máris delíriumos állapotba került, de továbbra is folyamatosan hangos jajgatás hagyta el az ajkát, amitől a cárné szíve megszakadt.

Egyszer kitisztult az értelme, és könyörögni kezdett:

– Ó, Uram, kegyelmezz! – És azt kérdezte: – Mama, nem segítenél? – Aztán azt akarta tudni, hogy ha meghal, megszűnik-e a fájdalom. A cárné nem tudta rávenni magát, hogy elmondja neki az igazat.

Mit művelt? Ez az egész az ő hibája. Köztudott volt, hogy a hemofíliára való hajlamot a nők örökítik tovább, de ők maguk sosem betegszenek meg. A nagybátyja, a fivére és unokatestvérei mind belehaltak a betegségbe. Ő azonban sosem tekintette magát a hordozójának. Négy leánygyermek semmire sem tanította meg. Csak amikor tizenkét évvel ezelőtt végre megérkezett az áldott fiúgyermek, akkor tudta meg, mi a fájdalmas valóság. Előtte egyetlen orvos sem figyelmeztette őt az eshetőségre. De hát kérdezte ő valaha is? Mintha önként senki sem lett volna hajlandó semmire. Sokszor még az egyenes kérdéseket is értelmetlen válaszokkal ütötték el. Ezért volt olyan különleges Grigorij atya. A sztarec sosem titkolózott.

Raszputyin lehunyta a szemét, és befészkelte magát a sebesült fiú mellé. Drótszerű szakállát rászáradt ételdarabkák pettyezték. A cárnétól kapott aranykereszt a nyakában lógott. Erősen megszorította. A szobában csak gyertyák világítottak. Alekszandra hallotta, hogy motyog valamit, de a szavakat nem tudta kivenni. Megszólalni pedig nem mert. Ő volt ugyan a cárina, minden oroszok cárnéja, de Grigorij atyával sosem húzott ujjat.

Csak ő tudta elállítani a vérzést. Az ő révén Isten oltalmazta az ő drága Alekszejét. A cárevicset. A trón egyetlen örökösét. Oroszország következő cárját.

De csak, ha megéri.

A fiú felnyitotta a szemét.

– Ne félj, Alekszej, minden rendben van – suttogta Raszputyin. Nyugodt és dallamos volt a hangja, a kijelentése viszont határozott. Tetőtől talpig végigsimította Alekszej izzadt testét. – Elkergettem a szörnyű fájdalmaidat. Soha semmi nem fog bántani többé. Holnapra jól leszel, és ismét játszani fogjuk a vidám játékainkat.

Raszputyin tovább cirógatta a fiút.

– Ne feledd, amit Szibériáról mondtam. Csupa hatalmas erdőség és végtelen sztyeppe, olyan nagy, hogy még soha senki nem látta a végét. És mind a te mamádé meg papádé, és egy napon, ha egészséges, erős és nagy leszel, a tiéd lesz. – A tenyerébe szorította a fiú kezét. – Egy nap majd elviszlek Szibériába, és mindent megmutatok neked. Az ottani népek nagyon mások, mint itt. Az a fenségesség, Alekszej. Azt látnod kell. – A hang továbbra is nyugodt maradt.

A fiú szeme felélénkült. Visszatért belé az élet, ugyanolyan gyorsan, ahogy órákkal ezelőtt kiszállt belőle. Kezdett feltápászkodni a párnáról.

Alekszandra nyugtalankodni kezdett, félt, hogy újabb sérülést okoz magának.

– Vigyázz, Alekszej. Csak óvatosan.

– Hagyj békén, mama. Muszáj odafigyelnem. – A fia Raszputyinhoz fordult. – Mesélj még valamit, atyám.

Raszputyin elmosolyodott, és mesélt neki a púpos hátú lovakról, a láb nélküli katonáról és a szem nélküli lovasról, meg egy hűtlen caricáról, akit fehér kacsává változtattak. Mesélt a vadvirágokról a határtalan szibériai sztyeppéken, ahol a növényeknek lelke van, és beszélnek egymáshoz, arról, hogy az állatok is tudnak beszélni, és hogy gyerekkorában megtanulta megérteni, mit suttognak egymásnak a lovak az istállóban.

– Na, látod, mama. Én mindig mondtam, hogy a lovak tudnak beszélni.

A szeme láttára történő csodától könnybe lábadt a cárné szeme.

– Hogy mennyire igazad van. Mennyire igazad.

– És mindent elmondasz nekem, amit a lovaktól hallottál, igaz? – kérdezte Alekszej.

Raszputyin helyeslően mosolygott.

– Holnap. Majd holnap tovább mesélem. Most pihenned kell. – Addig simogatta a fiút, amíg a cárevicset újra el nem nyomta az álom.

Raszputyin felállt.

– Túl fogja élni a Kicsike.

– Hogy lehetsz ilyen biztos benne?

– Hogy ne lehetnék?

A férfi hanghordozása ingerült volt, és Alekszandra tüstént meg is bánta a kétkedését. Már sokszor gondolt rá, hogy a saját hitetlensége okozza Alekszej fájdalmait. A hemofília átka révén Isten alighanem próbára teszi őt, hogy lássa, milyen erős a hite.

Raszputyin megkerülte az ágyat. A cárné széke előtt letérdelt, és megragadta Alekszandra kezét.

– Mama, nem szabad elpártolnod az Úrtól. Ne vond kétségbe az Ő hatalmát.

Csak a sztarec volt jogosult a formaságok ilyen mellőzésével megszólítani őt. Ő volt a Mátyuska, az Anyácska; férje, II. Miklós pedig a Bátyuska, az Apácska. Így látta őket a parasztság – szigorú szülőknek. Körülötte mindenki azt mondta, hogy maga Raszputyin is csupán egy paraszt. Talán így volt. De egyedül ő tudta enyhíteni Alekszej szenvedését. Ez a szibériai paraszt a bozontos szakállával, a bűzlő testével és a hosszú, zsíros hajával a mennyország küldöttje.

– Isten nem hallgatta meg az imáimat, atyám. Ő pártolt el tőlem.

Raszputyin felpattant.

– Miért beszélsz így? – Megragadta a cárné arcát, és az ágy felé fordította Alekszandrát. – Nézd meg a Kicsikét. Azért szenved ilyen borzasztóan, mert te nem hiszel.

A férjén kívül senki sem merészelte engedély nélkül megérinteni őt. Mégsem ellenkezett. Sőt, örömmel vette. Raszputyin hátrakapta a fejét, és pillantását mélyen a cárné szemébe fúrta. Mintha személyiségének minden megnyilvánulása azokba a fakó kék íriszekbe koncentrálódott volna. Kikerülhetetlenek voltak, mint az egyszerre vakító és simogató foszforeszkáló lángok, távoliak, mégis áthatók. Egyenesen beleláttak Alekszandra lelkébe, és ő sosem tudott ellenállni nekik.

– Mátyuska, nem szabad így beszélned az Úrról. A Kicsikének szüksége van rá, hogy higgy. Szüksége van rá, hogy Istenbe vesd a hitedet.

– Az én hitem tebenned van.

A férfi elengedte.

– Én semmi vagyok. Pusztán egy eszköz, amelynek révén Isten megnyilvánul. Én semmit sem teszek. – Az ég felé mutatott. – Mindent Ő tesz.

Könnyek szöktek Alekszandra szemébe, és szégyenkezve rogyott le a székről. A haja összekócolódott, egykor szép arca megsárgult és megfonnyadt az évekig tartó aggodalomtól. A szeme fájt a sírástól. Remélte, hogy senki sem fog belépni a szobába. Csakis a sztarec társaságában tudta nyíltan kifejezni asszonyi és anyai érzéseit. Sírva fakadt, és átölelte a férfi lábát, orcáját szorosan a lovaktól és sártól bűzlő ruhához szorította.

– Te vagy az egyetlen, aki segíthet rajta – mondta.

Raszputyin mereven állt. Akár egy fatörzs, gondolta a cárné. A fák a legzordabb orosz télnek is képesek ellenállni, hogy aztán minden tavasszal újból virágba boruljanak. Ez a szent ember, akit bizonyára Isten küldött, ez volt az ő fája.

– Mama, ez semmit sem old meg. Isten az odaadásodat akarja, nem a könnyeidet. Őrá nem hatnak az érzelmek. Ő hitet követel. Azt a fajta hitet, amely sosem kételkedik…

A cárné érezte, hogy Raszputyin reszket. Elengedte, és felnézett rá. Az arca kifejezéstelenné vált, a szeme kifordult. Borzongás futott végig rajta. A lábából kiment az erő, és a padlóra csuklott.

– Mi az? – kérdezte a cárné.

A férfi nem válaszolt.

Alekszandra az ingénél fogva megragadta, és megrázta.

– Mondj valamit, sztarec.

A férfi lassan kinyitotta a szemét.

– Halmokat látok, hullák tömegeit, több nagyherceget és grófok százait. A Néva vörösleni fog a vértől.

– Miről beszélsz, atyám?

– Egy látomásról, Mama. Megint megjelent. Tudod te azt, hogy nemsokára borzalmas kínok közt fogok meghalni?

Miről beszél?

Karon ragadta a cárnét, és magához húzta. Félelem ült az arcán, de nem igazán Alekszandrára nézett. Pillantását valahová messze a háta mögé szögezte.

– Még az új év előtt távozom ebből az életből. Ne feledd, Mama, hogy ha engem közrendű merénylők gyilkolnak meg, a cárnak nem lesz mitől félnie. A trónon fog maradni, és neked semmitől sem kell féltened a gyermekeidet. Több száz évig fognak uralkodni. De Mama, ha bojárok ölnek meg, az ő kezüket huszonöt éven át fogja beszennyezni a vérem. Elhagyják majd Oroszországot. Testvér fog felkelni testvér ellen, és gyűlölködve gyilkolják majd egymást. Utána nem lesznek nemesek az országban.

A cárné megijedt.

– Atyám, miért beszélsz így?

A férfi pillantása visszatért a messzeségből, és a cárnére szegeződött.

– Ha a meggyilkolásomat a cár valamelyik rokona hajtja végre, két évnél tovább családod egyetlen tagja sem marad életben. Az orosz nép mindnyájukat megöli. Te törődj az üdvösségeddel, és mondd meg a rokonaidnak, hogy az életemmel fizettem értük.

– Atyám, ez képtelenség.

– Ez egy látomás, és már nem először jelenik meg nekem. Az éj az előttünk álló szenvedéstől sötétlik. Én nem fogom meglátni. Közeleg az órám, és bár keserűséggel tölt el, mégsem félem.

Megint reszketni kezdett.

– Ó, Uram. Oly hatalmas a gonosz, hogy a Föld bele fog reszketni az éhínségbe és a betegségbe. Oroszország Anyácska odalesz.

A cárné ismét megrázta.

– Atyám, nem szabad így beszélned. Alekszejnek szüksége van rád.

A férfit nyugalom szállta meg.

– Egyet se félj, Mama. Van egy másik látomás is. Az üdvözülés. Ez most jelenik meg először. Ó, micsoda prófécia! Tisztán látom.

Első rész

ELSŐ FEJEZET

MOSZKVA, NAPJAINKBAN

OKTÓBER 12., KEDD

13:24

Miles Lord élete tizenöt másodperc alatt örökre megváltozott.

Először a limuzint látta meg. Egy sötétkék Volvo kombit, amely olyan sötét árnyalatú volt, hogy a verőfényes déli napsütésben feketének látszott. Aztán azt vette észre, hogy az elülső kerekek hirtelen jobbra kanyarodnak, és utat vágnak a kocsinak a zsúfolt Nyikolszkaja utca forgalmában. Aztán a fényt tükörként visszaverő hátsó ablak leereszkedett, és a környező épületek torz tükörképét felváltotta egy sötét téglalap, amelyet puskacső döfött át.

A fegyverből lövedékek robbantak ki.

Hasra vetette magát. Sikoltozás támadt körülötte, ahogy az olajos kövezetre zuhant. A járdát zsúfolásig megtöltötték a délutáni bevásárlók, a turisták és a munkások, akik most mind fedezékbe ugrottak, miközben az ólom végigszántotta a sztálini korszakban épült házak viharvert köveit.

A hátára hengeredett, és felnézett Artyemij Belijre, az ebédpartnerére. Két napja ismerkedett meg az orosszal, akiről úgy ítélte meg, hogy egy barátságos fiatal ügyvéd az igazságügyi minisztériumból. Mint ügyvéd az ügyvéddel, tegnap este együtt vacsoráztak, ma pedig együtt reggeliztek, és az új Oroszországról meg a várható nagy változásokról beszélgettek, és mindketten rácsodálkoztak, hogy a történelem részesei lettek. Lord szája kinyílt, hogy figyelmeztetésül odakiáltson neki, ám még mielőtt egy hangot is kiadhatott volna, Belij mellkasa felrobbant, és vér meg zsigeri cafatok fröccsentek a mögötte lévő kirakatüvegre.

Az automata tüzelés folyamatos ratatával járt, ami Lordot a régi gengszterfilmekre emlékeztette. A síküveg betört, és cakkos szilánkok zuhantak a járdára. Belij teste Lordra rogyott. A tátongó sebekből pállott bűz áradt. Lelökte magáról az élettelen oroszt, mert félt az öltönyét átitató és a kezéről csöpögő vörös áradattól. Alig ismerte Belijt. Vajon HIV-pozitív volt?

A Volvo csikorogva megállt.

Lord balra nézett.

A kocsiajtók kivágódtak, és két férfi pattant ki, mindkettő automata fegyverrel felszerelkezve. Kék-szürke egyenruhát viseltek a milicija – a rendőrség – vörös parolijával. Viszont egyikük sem hordta az előírásos vörös karimás szürke sapkát. Az első ülésről kiszálló férfinak a cro-magnoni emberre emlékeztető lejtős homloka, bozontos haja és krumpliorra volt. A hátulról kicsusszanó, köpcös férfinak himlőhelyes arca és sötét, hátranyalt haja volt. Az ő jobb szeme felkeltette Lord figyelmét. A pupilla és a szemöldök közötti nagy távolság feltűnő petyhüdtséget eredményezett – mintha az egyik szeme nyitva lenne, a másik meg csukva –, és ez volt az érzelem egyetlen jele a máskülönben kifejezéstelen arcon.

Petyhüdt így szólt oroszul Crô-Magnonhoz:

– A rohadt csornij életben maradt.

Jól hallotta?

Csornij.

A nigger orosz megfelelője.

Az övé volt az egyetlen fekete arc, amit nyolc héttel ezelőtti Moszkvába érkezése óta látott, így aztán tudta, hogy bajban van. Eszébe jutott valami, amit néhány hónapja egy orosz útikönyvben olvasott. Minden sötét bőrű számíthat rá, hogy bizonyos mértékű kíváncsiságot kelt. Micsoda finom megfogalmazás.

Crô-Magnon egy bólintással nyugtázta a megjegyzést. A két férfi harmincméternyire állt tőle, és Lordnak esze ágában sem volt megvárni, amíg kitalálják, hogy mit akarnak. Felpattant, és elszáguldott az ellenkező irányba. A válla fölött még gyorsan hátrapillantott, és meglátta, hogy azok ketten szép nyugodtan letérdelnek, és előkészülnek a lövésre. Előtte egy útkereszteződés tűnt fel, és a maradék távolságot épp akkor szökellte át, amikor a háta mögött lövés dördült.

Lövedékek sorozták meg a követ, és feltörő felhőket eregettek a fagyos levegőbe.

Még többen buktak le fedezéket keresve.

Leugrott a járdáról, és egy tolkucskival – utcai piaccal – került szembe, amely a járdaszegély mentén húzódott, ameddig a szem ellátott.

– Fegyveresek! Futás! – ordította oroszul.

Egy babákkal házaló bábuska rögtön megértette, és elcsoszogott egy közeli kapualj felé, miközben cserzett arca körül szorosra rángatta a kendőt. Féltucatnyi, újságot meg Pepsit áruló gyerek egy élelmiszerboltba iramodott be. Az árusok otthagyták bódéikat, és szétszéledtek, akár a csótányok. A mafija megjelenése nem volt szokatlan. Lord tudta, hogy száz vagy még annál is több banda működik Moszkva-szerte. Az emberek lelövése, megkéselése vagy felrobbantása már olyan mindennapivá vált, mint a közlekedési dugók, egyszerűen ilyen kockázattal járt az utcán való üzletelés.

Belevetette magát a proszpekt zsúfoltságába, ahol a forgalom csak araszolt, és a nagy zűrzavarban már kezdett beállni. Duda harsant, és egy fékező taxi épphogy csak megállt előtte. Véres keze keményen csapódott a motorháztetőre. A vezető továbbra is ráfeküdt a dudára. Lord hátranézett, és a sarkon túl meglátta a két fegyveres férfit. A tömeg szétvált, tiszta rálátást biztosítva a számukra. Lord lebukott a taxi mögé, miközben a vezető oldalát megsemmisítették a lövedékek.

A duda elhallgatott.

Lord fölegyenesedett, és belebámult a sofőr véres arcába, amely az utasoldali ablakhoz lapult, egyik szeme félig nyitva, az ablaküveg bíborszínűre maszatolva. A férfiak már ötvenméternyire jártak, a zsúfolt proszpekt túloldalán. Lord az utca mindkét oldalán szemügyre vette az üzletek portáljait, és lajstromba vett egy férfidivatszalont, egy gyerekruhabutikot és több antik galériát. Valami olyasmit keresett, ahol eltűnhet, és egy McDonald’sra esett a választása. Az arany boltívek valamiért biztonságot sugalltak.

Végigrohant a járdán, és belökte az étterem üvegajtaját. Több száz ember zsúfolódott a mellig érő asztalok körül és a bokszokban. A többiek sorban álltak. Eszébe jutott, hogy egyidőben ez volt a világ legforgalmasabb étterme.

Kapkodva nyelte a levegőt, és minden egyes lélegzetvételét a grillezett hamburgerek, a sült krumpli és a cigaretta szaga kísérte. A keze és a ruhája még mindig véres volt. Több nő is azt sikoltotta, hogy meglőtték. Pánik lett úrrá a fiatalok tömegén, és őrült tolongás kezdődött az ajtók felé. Ő előrefurakodott, még mélyebbre a sokaságba, de gyorsan rájött, hogy ez hiba. Az étkező helyiségen át a lépcső felé nyomakodott, amely levezetett a mosdókhoz. Kicsusszant a pánikba esett tömegből, és a fokokat hármasával szedve leslisszolt a lépcsőn, véres jobb kezét végigcsúsztatva a sima vaskorláton.

– Vissza! El innen! Vissza! – parancsolták oroszul mély hangok odafentről.

Lövés dördült.

Megint sikoltozás és rohanó lépések.

Leért a lépcső aljára, és három csukott ajtóval szembesült. Az egyikük a női mosdóba vezetett, a másik a férfibe. Benyitott a harmadikon. Nagy tárolóhelyiség terült el előtte, a falakat fényes fehér csempék borították, akárcsak az étterem többi részében. Az egyik sarokban három ember kuporgott egy asztal körül, és dohányoztak. Észrevette a pólójukat – Lenin arca a McDonalds arany boltíveire vetítve. Találkozott a pillantásuk.

– Fegyveresek. Bújjanak el – mondta oroszul.

Azok hárman szó nélkül felpattantak az asztaltól, és a fényesen kivilágított helyiség túlsó vége felé iramodtak. A vezérürü feltépett egy ajtót, és eltűntek odakint. Lord csak egy pillanatra állt meg, hogy becsapja az ajtót, amelyen át bejött, és belülről bezárja, aztán követte őket.

Kirobogott a fagyos délutánba, és egy sikátorban találta magát az étteremnek otthont adó emeletes épület mögött. Félig-meddig arra számított, hogy cigányok vagy plecsnikkel teliaggatott háborús veteránok tanyáznak ott. Mintha Moszkva minden zegzuga menedéket kínálna egyik vagy másik kisemmizett társadalmi csoportnak.

Elhanyagolt épületek vették körül, a durván faragott kövek elfeketedtek és megvarrasodtak az autók évtizedekig szabályozatlan kipufogógázaitól. Gyakran eltöprengett azon, hogy ugyanezek a füstök vajon mit műveltek a tüdővel. Megpróbálta betájolni magát. Úgy százméternyire lehet a Vörös tértől északra. Hol a legközelebbi metróállomás? Az lehetne a legjobb eszköz a menekülésre. Az állomásokon mindig vannak rendőrök. De hiszen rendőrök üldözik. Vajon tényleg azok? Olvasta, hogy a mafija sokszor ölt rendőregyenruhát. Az utcákat többnyire ellepik a rendőrök – de még milyen rohadt sokan –, és mind gumibotot meg automata fegyvert viselnek. Ma mégsem látott egyet sem.

Dörömbölés hallatszott az épület belsejéből.

Visszakapta a fejét.

A tárolóhelyiség túlsó felén lévő, mosdók felől nyíló ajtót feszegették. Éppen futásnak eredt a főutca irányába, amikor odabentről lövés visszhangzott.

Elérte a járdát, jobbra fordult, és olyan gyorsan futott, amennyire csak az öltönye engedte. Felnyúlt, kigombolta a gallérját, és leráncigálta a nyakkendőjét. Így már legalább kapott levegőt. Csak másodpercek kérdése, hogy az üldözői a háta mögött beforduljanak a sarkon. Gyorsan jobbra farolt, és átugrotta a derékig érő lánckerítést, amely a Moszkva belső gyűrűjén szétszórt számtalan parkolók egyikét kerítette körbe.

Ügetésre lassított, és jobbra-balra pillantgatott. A parkoló zsúfolásig volt Ladákkal, Csajkákkal és Volgákkal. Egy-két Ford. Néhány német négyajtós. A legtöbbjük koromtól mocskos és csupa horpadás a mostoha bánásmódtól. Hátranézett. A két férfi százméternyire mögötte már befordult a sarkon, és most feléje száguldott.

Meglódult, és végigrohant a füves térség közepén. Tőle jobbra lövedékek pattantak le az autókról. Lebukott egy sötét Mitsubishi mögé, és kikukucskált a hátsó ütközője mögül. A két férfi a kerítés túloldalán helyezkedett el, Crô-Magnon állt, és fegyverét előre szegezte, Petyhüdt még csak most trappolt a kerítés felé.

Felbőgött az egyik autó motorja.

A kipufogó füstöt okádott. Féklámpák gyúltak.

Egy krémszínű Lada volt az, amely a középső sáv túloldalán parkolt. A kocsi sietve kifarolt a helyéről. Lord félelmet látott a vezető arcán. Minden valószínűség szerint meghallotta a lövéseket, és úgy döntött, hogy gyorsan lelép.

Petyhüdt átugrott a kerítésen.

Lord felpattant a rejtekhelyéről, rávetette magát a Lada motorháztetőjére, és belekapaszkodott az ablaktörlőkbe. Hála az égnek, a tragacsnak voltak ablaktörlői. Tudta, hogy a legtöbben a tolvajok ellen elzárják a kesztyűtartóba. A Lada sofőrje riadt pillantást vetett rá, de gurult tovább a forgalmas sugárút felé. Lord a hátsó ablakon át látta, hogy Petyhüdt mögöttük ötvenméternyire lehajol, hogy tüzeljen, Crô-Magnon pedig épp átmászik a kerítésen. Lordnak eszébe jutott a taxisofőr, és úgy döntött, nincs joga belekeverni ezt az embert. Ahogy a Lada kiért a hatsávos sugárútra, legurult a motorháztetőről, le a járdára.

A következő pillanatban már jöttek is a golyók.

A Lada élesen balra kanyarodott, és elszáguldott.

Lord gurult tovább, amíg az úttestre nem huppant, remélve, hogy a járdaszegély melletti enyhe mélyedés elég lesz ahhoz, hogy elzárja a szöget Petyhüdt lövései elől.

Szanaszét spriccelt a föld és a beton, ahogy a lövedékek beléjük fúródtak.

A buszra váró tömeg szétszóródott.

Lord balra pillantott. Tőle legföljebb tizenöt méternyire egy busz gördült feléje. Működésbe léptek a légfékek. Gumiabroncsok csikorogtak. Szinte megfojtotta a kipufogógáz kénes szaga. Az úttestre hemperedett, miközben a busz nyiszorogva megállt. A jármű most közte és a fegyveresek között volt. A sugárút legkülső sávját hál’ istennek egyetlen autó sem használta.

Felállt, és berohant a hatsávos útra. A forgalom mind egy irányból jött, észak felől. Cikcakkban futott át a sávokon, és ügyelt rá, hogy mindig merőlegesen legyen a buszra. Félúton kénytelen volt megállni, és megvárni, hogy az egyik sávban elhaladjanak az autók. Már csak néhány másodperc, és a fegyveresek megkerülik az autóbuszt. A forgalomban támadt rést kihasználva átfutott a két utolsó sávon, és felugrott a járdára.

Előtte nyüzsgő építkezési terület húzódott. Négyemeletnyi magasságban csupasz gerendák emelkedtek a gyorsan felhősödő délutáni égboltra. Még mindig nem látott egy rendőrt sem azon a kettőn kívül, akik a nyomában voltak. A közlekedés forgatagának zaján át meghallotta a daruk és betonkeverők zúgását. Ellentétben azzal, ahogy odahaza Atlantában csinálják, itt semmiféle kerítés nem jelölte ki a veszélyes zóna határát.

Betrappolt a munkaterületre, és hátrapillantva látta, hogy a fegyveresek is megkezdték az átkelést a zsúfolt sugárúton, autók elől ugráltak félre, dudák tiltakoztak az előre jutásuk ellen. Az építkezési területen munkások nyüzsögtek, ügyet sem vetve Lordra. Kíváncsi lett volna rá, hogy naponta vajon hány véres öltönyt viselő fekete férfi rohan be a munkaterületre. De ez is hozzátartozott az új Moszkvához. Nyilván az a legbiztonságosabb, ha az ember kimarad a dolgokból.

Mögötte a két fegyveres felért a járdára. Most már ötvenméternyire sem voltak.

Lord előtt egy betonkeverőből szürke habarcs zúdult egy acélteknőbe, miközben egy sisakos munkás ellenőrizte a folyamatot. A teknő egy négyemeletnyi magas toronydaruhoz futó kábelhez láncolt nagy fa raklapon állt. A keveréket felügyelő munkás elhátrált, és az egész szerelvény a magasba emelkedett.

Lord úgy döntött, hogy odafönt is van olyan jó, mint bárhol másutt, odarohant hát az emelkedő raklaphoz, felugrott, és megragadta az alsó szélét. A felületére száradt betonkéreg miatt kényelmetlen fogás esett rajta, de ha Petyhüdtre meg a haverjára gondolt, az ujjai biztosan szorították a deszkát.

A raklap felemelkedett, ő pedig felhúzódzkodott.

A féloldalas mozdulatra a raklap inogni kezdett, láncok nyöszörögtek a plusz tehertől, de sikerült felmásznia, és hozzásimult a teknőhöz. A súlytöbblettől és a mozgástól az egész feléje billent, és ráloccsant a habarcs.

Átpillantott a raklap oldalán.

A két fegyveres látta, hogy mit művelt. Tizenöt méter magasan volt a levegőben, és tovább emelkedett. Azok abbahagyták az előrenyomulást, és célba vették. Érezte maga alatt a habarcskéreggel borított fát, és felnézett az acélteknőre.

Nincs más választása.

Fürgén belehengeredett a teknőbe, amelynek oldalán átfröccsent a nedves habarcs. Beborította a hideg iszap, és jeges hullám árasztotta el már amúgy is reszkető testét.

Lövések dördültek.

Lövedékek szaggatták alatta a fát, és záporoztak a teknőn. Összehúzta magát a cementben, és hallgatta az acélról lepattanó ólom hangját.

Hirtelen szirénák harsantak.

Közeledtek.

A lövöldözés abbamaradt.

Kikukucskált a sugárút felé, amelyen három rendőrautót látott déli irányban, feléje száguldani. Nyilván a fegyveresek is meghallották a szirénát, mert sietve visszavonultak. Aztán meglátta a sötétkék Volvót, amellyel az egész elkezdődött, és amely most észak felől robogott végig a sugárúton. A két fegyveres feléje hátrált, de néhány búcsúlövésnek mintha nem tudtak volna ellenállni.

Nézte, ahogy végül bemásznak a Volvóba, és elviharzanak.

Csak ekkor emelkedett térdre, és eresztett meg egy megkönnyebbült sóhajt.

MÁSODIK FEJEZET

Lord kimászott a rendőrautóból. Újra a Nyikolszkaja utcán volt, ahol a lövöldözés elkezdődött. Az építkezésen leengedték a földre, és slaggal lemosták róla a habarcsot meg a vért. A zakója tönkrement, a nyakkendője ugyancsak. Fehér inge, sötét nadrágja csuromvizes lett, és szürke foltok éktelenkedtek rajtuk. A fagyos délutánban olyan érzést keltettek, mint egy hideg vizes borogatás. Bebugyolálták egy dohos, lószagú gyapjútakaróba, amelyet az egyik munkás kerített valahonnan. Nyugodt volt. Csodálkozó, elgondolkodó.

A proszpektet megtöltötték a villogó járőrkocsik és mentőautók, mindenütt egyenruhás rendőrök serege. A forgalom leállt. Az utca mindkét végét rendőrök biztosították, egészen a McDonald’sig.

Lordot egy alacsony, hordómellű férfihoz vezették, akinek bikanyaka volt, és húsos arcából rövidre nyírt, vöröses pofaszakáll sarjadt. Homlokát mély ráncok redőzték. Az orra ferdén állt, mintha egy soha be nem gyógyult törés nyomát viselné, arcán az oroszokra olyannyira jellemző fakó sápadtságot viselte.

Faszénszínű felöltője alatt bő szürke öltönyt és sötét inget viselt. Koszos cipőjét mintha a kutya szájából rángatta volna ki.

– Orleg felügyelő vagyok. Milicija. – Kezet nyújtott. Lord észrevette, hogy a csuklóját és az alkarját májfoltok pettyezik. – Maga itt valt, mikor lövéseket leadták?

A felügyelő akcentussal beszélte az angolt, Lord pedig azon tanakodott, hogy oroszul válaszoljon-e. Az nyilván megkönnyítené a kommunikációjukat. Az oroszok többsége azt feltételezte, hogy az amerikaiak túlságosan arrogánsak, vagy túl lusták ahhoz, hogy az ő nyelvüket elsajátítsák – főleg a fekete amerikaiak, akikre, mint kiderült, valamiféle cirkuszi csodabogarakként tekintenek. Az utóbbi évtizedben közel tucatnyi alkalommal járt Moszkvában, és megtanulta, hogy a nyelvi tehetségét tartsa meg magának – aminek a révén lehetősége nyílt rá, hogy kihallgassa ügyvédek és üzletemberek egymás közti megjegyzéseit, miközben azok azt hitték, hogy védi őket a nyelvi korlát. E pillanatban mindenki rendkívül gyanús volt neki. A rendőrséggel való korábbi ügyletei néhány parkolás miatti vitára és egy olyan incidensre korlátozódtak, melynek során kénytelen volt ötven dollárt kifizetni, hogy egy koholt közlekedési kihágást megússzon. A moszkvai rendőrségtől nem állt távol, hogy lerázza a külföldieket. Mit vár olyasvalakitől, aki havi száz rubelt keres?, kérdezte az egyik rendőr, miközben az ötven dollárját zsebre vágta.

– A lövöldözők rendőrök voltak – mondta angolul.

Az orosz megrázta a fejét.

– Rendőrnek öltöznek. Milicija nem lő le embereket.

– Ezek igen. – A felügyelő válla fölött Artyemij Belij véres maradványaira pillantott. A fiatal orosz hanyatt terült el a járdán, nyitott szemmel, a mellkasán lévő lyukakból barnásvörös csíkok szivárogtak. – Hányat találtak el?

– Pjáty.

– Ötöt? És hányan haltak meg?

– Csetiri.

– Nem tűnik nyugtalannak. Négy embert agyonlőttek fényes nappal, a nyílt utcán.

Orleg megvonta a vállát.

– Nem sokat tehetünk. A plafont nehéz ellenőrizni.

„A plafon”, ezzel a kifejezéssel szoktak utalni a mafijára, amely benépesítette Moszkvát és Oroszország nyugati felének nagyobbik részét. Lord sosem tudta meg, hogyan keletkezett a kifejezés. Talán onnan ered, hogy minden annyiba került, hogy a plafonra másztak tőle az emberek, de az is lehet, hogy az orosz élet fura csúcsának metaforája volt. A legszebb autók, a legnagyobb dácsák és a legjobb ruhák a bandatagok tulajdonában voltak. Nem törekedtek rá, hogy a gazdagságukat rejtegessék. Épp ellenkezőleg, a mafija hajlamos volt fitogtatni a jólétét, úgy a kormány, mint az emberek előtt. Önálló társadalmi osztály lett, amely riasztó gyorsasággal fejlődött ki. Lordnak az üzleti közösségen belüli kapcsolatai a védelmi pénzeket csak a vállalati fixköltségek egy újabb megnyilvánulási formájának tekintették, amelyre a túlélés szempontjából ugyanúgy szükség van, mint a jó munkaerőre és a stabil készletre. Nem egy orosz ismerősétől hallotta, hogy ha az Armani öltönyös úriemberek látogatást tesznek, és kijelentik, hogy Bog zavescsajet gyelitszja – Isten parancsa, hogy megosztozzunk –, akkor komolyan kell venni őket.

– Engem az érdekel – mondta Orleg –, hogy azok miért üldöz magát.

Lord Belijre mutatott.

– Miért nem takarják be?

– Ő nem törőd.

– Én igen. Ismertem.

– Honnan?

Lord előkereste a tárcáját. A hetekkel ezelőtt kapott, fóliázott biztonsági kitűző túlélte a cementfürdőt. Átadta Orlegnek.

– Maga Cári Bizottság tagja?

A kérdésben mintha az a másik kérdés rejlett volna, hogy ugyan mit keres egy amerikai olyasvalamiben, ami ennyire orosz. Egyre kevésbé tetszett neki a felügyelő. A parodizálás tűnt a legjobb módszernek arra, hogy kimutassa, mit érez.

– Én Cári Bizottságban tagja.

– Beosztása?

– Lenni bizalmas.

– Fontos lehet ehhez.

Gúnyolódásra tett próbálkozása süket fülekre talált.

– Forduljon a bizottsághoz.

Orleg a holttestre mutatott.

– És ez?

Lord elmondta, hogy Artyemij Belij az igazságügyi minisztérium bizottsághoz beosztott ügyvédje volt, aki segített elintézni a szovjet archívumokhoz való hozzáférést. Személyes vonalon nemigen tudott többet annál, mint hogy Belij nőtlen volt, Moszkvától északra lakott egy társbérletben, és egy napon szeretett volna ellátogatni Atlantába.

Odalépett, és lenézett a holttestre.

Régóta nem látott már megcsonkított hullát. De szörnyűbb dolgokat is tapasztalt a tartalékos szolgálata hat hónapja alatt, amiből Afganisztánban töltött egy év lett. Ügyvédként került oda, nem katonaként, a nyelvtudása miatt küldték – a külügyminisztérium kontingenséhez hozzácsapott politikai összekötőnek –, hogy a tálibok kiűzése után a jelenlétével segítsen a kormány átalakításában. Az ügyvédi irodája fontosnak tartotta, hogy valaki részt vegyen benne. Jót tesz az imidzsnek. Jót tesz a jövőjének. De azon kapta magát, hogy többet akar puszta aktatologatásnál. Így aztán segített eltemetni a halottakat. Az afgánok súlyos veszteségeket szenvedtek. Nagyobbat, mint amiről az újságok valaha is beszámoltak. Még most is érezte a perzselő napsütést és a brutális szelet, amelyek csak felgyorsították a bomlás folyamatát, és még inkább megnehezítették a gyászos feladatot. A halál egyszerűen nem kellemes. Akárhol is van az ember.

– Robbanó hegy – mondta a háta mögött Orleg. – Bemegy kicsi, kijön nagy. Útközben mindent magával visz. – A felügyelő hangjában nyoma sem volt a részvétnek.

Lord belenézett az üres tekintetbe, a csipás szemekbe. Orleg enyhe alkohol- és mentaszagot árasztott. Zokon vette a nyegle megjegyzést a holttest betakarásáról. Így aztán letekerte magáról a pokrócot, lehajolt, leterítette vele Belijt.

– Mi letakarjuk a halottainkat – mondta Orlegnek.

– Itt túl sok ahhoz, hogy törődni.

Lord a cinikus arcra meredt. Ez a rendőr alighanem sok mindent látott már. Végignézte, ahogy a kormánya apránként elveszítette az ellenőrzést, ő maga dolgozott, az oroszok zöméhez hasonlóan a fizetés puszta reményében, vagy csereáruért, vagy feketepiaci amerikai dollárért. Kilencvenvalahány évnyi kommunizmus nyomot hagyott maga után. Bezprigyel, így hívták az oroszok. Anarchia. Kitörölhetetlen, akár egy tetoválás. Miszlikbe szabdalja a nemzetet.

– Igazságügyi minisztérium gyakori célpont – mondta Orleg. – Mindenbe beleütik orruk, és nem nagyon törődnek biztonsággal. Figyelmeztették őket. – A holttest felé intett. – Nem első és nem utolsó ügyvéd, aki meghal.

Lord nem szólt semmit.

– Új cárunk talán mindent megold? – kérdezte Orleg.

Lord felállt, és szembefordult a felügyelővel, cipőjük hegye egymással párhuzamos, testük közel.

– Ennél minden jobb.

Orleg merő pillantással végigmérte, és Lord nem tudta, egyetért-e vele a rendőr vagy sem.

– Maga sosem válaszol nekem. Miért üldöz magát?

Újra hallotta, amit Petyhüdt mondott, amikor kicsusszant a Volvóból. A rohadt csornij életben maradt. Mondjon bármit is Orlegnek? A felügyelő valahogy nem látszott kósernek. De lehet, hogy a paranoiája csak a történtek utóhatása. Most arra volt szüksége, hogy visszamenjen a szállodába, és ezt az egészet kitárgyalja Taylor Hayesszel.

– Fogalmam sincs… hacsak azért nem, mert alaposan meg tudtam nézni őket. Nézze, látta a biztonsági igazolványomat, és tudja, hol talál meg. Csuromvizes vagyok, baromira fázom, és ami a ruhámból megmaradt, azt eláztatta a vér. Szeretnék átöltözni. Valamelyik embere el tudna vinni a Volkovba?

A felügyelő nem válaszolt azonnal. Csak bámult kimért ábrázattal, amelyet Lord szándékosnak vélt.

Orleg visszaadta a biztonsági kártyáját.

– Hát persze, Mr. Bizottsági Ügyvéd. Ahogy mondja. Van nélkülözhető autóm.

HARMADIK FEJEZET

Lordot egy rendőrségi cirkálóval a Volkov főbejáratához vitték. Az ajtónálló szó nélkül beengedte. A szállodai azonosítója tönkrement ugyan, de nem kellett felmutatnia. Ő volt az egyetlen színes bőrű, aki ott szállt meg, azonnal fel lehetett ismerni, még ha furcsálkodó pillantást vetettek is az elrongyolódott ruhájára.

A Volkov az 1900-as évek elején épült, forradalom előtti szálloda volt. Moszkva központjának közelében állt, a Kremltől és a Vörös tértől északnyugatra, egy forgalmas téren, a Bolsoj Színházzal átlósan szemben. A szovjet időkben az utcafronti szobákból egyenesen rá lehetett látni a masszív Lenin-mauzóleumra és Karl Marx emlékművére. Azóta mindkettő eltűnt. Amerikai és európai befektetők összefogásának köszönhetően a szálloda az elmúlt évtizedben visszakapta régi dicsőségét. A fényűző előcsarnok és a társalgók a maguk falfestményeivel és kristálycsilláraival a cári idők pompájának és előkelőségének az atmoszféráját árasztják. A falon lévő festmények azonban – valamennyi orosz művészek alkotása – a kapitalizmust tükrözték, hiszen mindegyiken az a jelölés szerepelt, hogy eladó. Az ódon létesítményt a modern üzleti központ, az egészségklub és a fedett uszoda ugyancsak közelebb hozta az új évezredhez.

Lord egyenesen a fő recepciós pulthoz sietett, és megérdeklődte, hogy Taylor Hayes a szobájában tartózkodik-e. A portás közölte vele, hogy Hayes az üzleti központban van. Tanakodott egy sort, hogy előbb átöltözzön-e, de úgy döntött, nem várhat. Keresztülszökdécselt az előcsarnokon, és egy üvegfalon át megpillantotta Hayest, aki egy számítógépterminál előtt ült.

Hayes volt a Pridgen & Woodworth négy rangidős ügyvezető üzlettársának egyike. Az iroda csaknem kétszáz ügyvédet alkalmazott, és ezzel az Egyesült Államok délkeleti részének egyik legnagyobb jogi gyára volt. A világ legnagyobb biztosítói, bankjai és vállalatai fizettek havi díjat a cégnek. Atlanta belvárosában lévő irodái egy elegáns, kékre színezett felhőkarcoló két emeletének java részét elfoglalták.

Hayesnek üzleti mesterdiplomája és jogi végzettsége is volt, és úgy hírlett, gyakorló ügyvédként nagy jártasságot szerzett a globális gazdaság és a nemzetközi jog terén. Szikár, kisportolt testtel volt megáldva, érett férfiasságát ősz hajszálakkal tarkított barna haja tükrözte. Élő kommentárjaival rendszeresen szerepelt a CNN-en, és erős televíziós jelenlétet sugárzott, szürkéskék szemében olyan személyiség villogott, amelyet Lord gyakran egy showman, egy zsarnok és egy akadémikus keverékének gondolt.

Mentora ritkán tűnt fel a tárgyalóteremben, és még annál is kevesebbszer vett részt az iroda nemzetközi részlegét vivő négytucatnyi ügyvéd – köztük Lord – heti értekezletein. Lord már többször is dolgozott közvetlenül Hayesszel, elkísérte Európába és Kanadába, végezte a kutatásokat és a neki kiszignált fogalmazói feladatokat. Hosszasabban csak az elmúlt néhány hét során töltötték együtt az időt, és kapcsolatuk menet közben „Mr. Hayes”-ből „Taylor”-rá fejlődött.

Hayes folyton utazott, egy hónapból legalább három hetet úton volt, kiszolgálta a cég nemzetközi ügyfeleinek népes seregét, akik nem bánták, ha óránként 450 dollárt kell fizetniük az ügyvédjüknek azért, hogy házhoz jöjjön. Amikor Lord tizenkét éve belépett a céghez, Hayes azonnal megkedvelte. Később megtudta, Hayes kifejezett kérésére osztották be a nemzetközi részleghez. A Virginiai Jogi Egyetemen kitüntetéssel szerzett diploma, az Emory Egyetemen kelet-európai történelemből szerzett mesterdiploma és a nyelvi jártassága nyilván fel is jogosította erre. Hayes elkezdte őt mindenféle megbízásokkal Európába küldeni, különösen a keleti blokkba. A Pridgen & Woodworth olyan ügyfelek szerteágazó portfólióját képviselte, akik komoly érdekeltségekkel rendelkeztek a Cseh Köztársaságban, Lengyelországban, Magyarországon, a balti államokban és Oroszországban. Az elégedett ügyfelek stabil előremenetelt jelentettek a cégen belül a senior munkatársi posztig – és reményei szerint hamarosan a junior partnerségig. Egy szép napon talán majd ő lesz a nemzetközi részleg vezetője.

Feltéve persze, hogy megéri azt a napot.

Feltépte az üzleti központba nyíló üvegajtót, és belépett. Hayes felpislantott a terminálról.

– Veled meg mi az isten történt?

– Ne itt.

Tucatnyi férfi lebzselt a helyiségben. A főnöke szemlátomást rögtön kapcsolt, és minden további szó nélkül elindultak a szálloda földszintjén szétszórt számos tárgyalók egyike felé, amelyet lenyűgöző ólomüveg mennyezet és rózsaszín márvány szökőkút díszített. Az utóbbi hetekben ennek a teremnek az asztalainál tartották hivatalos találkáikat.

Becsusszantak az egyik bokszba.

Lord odaintett egy pincért, és megütögette a torkát, jelezve, hogy vodkát szeretne. Ami azt illeti, vodkára volt szüksége.

– Ki vele, Miles – mondta Hayes.

Elmondta neki, hogy mi történt. Mindent. Azt a megjegyzést is, amit az egyik fegyveres szájából hallott, meg Orleg felügyelő feltevését, hogy a gyilkosság célpontja Belij és az igazságügyi minisztérium volt. Aztán így szólt:

– Taylor, szerintem azok a pasik rám vadásztak.

Hayes a fejét rázta.

– Azt nem tudhatod. Lehet, hogy jól megnézted a képüket, ők meg úgy döntöttek, hogy kiiktatják a szemtanút. Csak történetesen te voltál az egyetlen fekete a környéken.

– Százával voltak azon az utcán. Miért engem pécéztek ki?

– Mert Belijjel voltál. Annak a rendőrfelügyelőnek igaza van. Belij lehetett a célpont. Lehet, hogy egész nap figyelték, és megfelelő alkalomra vártak. Így első hallásra szerintem így volt.

– Nem tudhatjuk.

– Miles, csak pár napja ismerted meg Belijt. Túrót se tudsz róla. Errefelé egyre-másra halnak meg az emberek, mindenféle nem természetes oknál fogva.

Lord lepillantott a ruháján lévő sötét foltokra, és megint az AIDS jutott az eszébe. A pincér meghozta az italát. Hayes odavetett az embernek néhány rubelt. Lord beszívta a levegőt, és hosszan belekortyolt a vodkába, hagyta, hogy a tüzes alkohol lenyugtassa az idegeit. Mindig is szerette az orosz vodkát. Tényleg az a legjobb a világon.

– Csak azt remélem, hogy HIV-negatív. Még mindig rajtam van a vére. – Letette a poharat az asztalra. – Szerinted el kéne hagynom az országot?

– El akarod?

– Basszus, dehogy. Itt mindjárt történelmet fognak csinálni. Nem akarom kihagyni. Lesz miről mesélni az unokáimnak. Akkor is ott voltam, amikor minden oroszok cárját visszahelyezték a trónjára.

– Akkor ne menj.

Újabb korty vodka.

– És az unokáimat is szeretném meglátni.

– Hogy úsztad meg?

– Rohantam, mint a veszett fene. Fura, de a nagyapámra meg a mosómedve-vadászatra gondoltam, nehogy abbahagyjam a futást.

Kíváncsi kifejezés ült ki Hayes arcára.

– A helybeli bunkók sportja volt, még a kilencszáznegyvenes években. Kivittek egy fekát az erdőbe, jól megszagoltatták a kutyákkal, aztán adtak neki egy félórányi egérutat. – Újabb korty a vodkából. – A nagypapámat sosem kapták el a seggfejek.

– Akarod, hogy szerezzek neked védelmet? – kérdezte Hayes. – Egy testőrt?

– Azt hiszem, az jó ötlet lenne.

– Szeretnélek itt tartani Moszkvában. Nagyon befűthetnek itt nekünk, és szükségem van rád.

És Lord is maradni akart. Így aztán egyre csak azt hajtogatta magában, hogy Petyhüdt meg Crô-Magnon azért vette őt üldözőbe, mert látta, hogy megölték Belijt. Egy szemtanú, semmi több. Így kell lennie. Mi más lehetne?

– Az összes cuccomat az archívumban hagytam. Azt hittem, csak egy gyors ebédre megyek ki.

– Majd telefonálok, és idehozatom őket.

– Ne. Azt hiszem, lezuhanyozom, és én magam megyek értük. Különben is van még egy kis dolgom.

– Alakul valami?

– Nem igazán. Csak elvarrom a szálakat. Majd szólok, ha valami összejön. A munka majd eltereli erről a figyelmemet.

– Mi lesz a holnapi nappal? Így is meg tudod csinálni a beszámolót?

A pincér egy újabb pohár vodkával tért vissza.

– Még szép.

Hayes elmosolyodott.

– Ezt nevezem hozzáállásnak. Tudtam, hogy egy tökös csibész vagy.

NEGYEDIK FEJEZET

14:30

Hayes átfurakodott a metrószerelvényből kiözönlő ingázók tömegén. Az egy pillanattal ezelőtt még néptelen peronokon most moszkvaiak ezrei nyüzsögtek, és mindannyian a négy mozgólépcső felé tolakodtak, amelyek a kétszáz méterrel feljebb lévő utcaszintig értek. Lenyűgöző látvány, de a csend volt az, ami megragadta a figyelmét. Ahogy mindig is. Semmi egyéb, csak cipőtalpak a kövön és a kabátok egymáshoz dörzsölődése. Időnként felcsendül egy-egy hang, de nagy általánosságban a mogorvaság jellemezte nyolcmillió ember minden reggeli be-, majd minden esti kivonulását a világ legforgalmasabb földalatti-rendszerében.

A metró volt Sztálin kirakata. Az 1930-as években tett hiábavaló próbálkozás, hogy az emberiség által megvalósított legnagyobb és leghosszabb alagútrendszerrel nyíltan megünnepelje a szocializmus teljesítményét. A várost behálózó állomások virágdíszes stukkókkal, neoklasszikus márványoszlopokkal, rafinált csillárokkal, arannyal és üveggel díszített műalkotások lettek. Soha senki nem firtatta se az induló árat, se a későbbi fenntartási költségeket. Ennek az ostobaságnak az ára most egy nélkülözhetetlen közlekedési rendszer volt, amelynek karbantartása rubelmilliárdokat igényelt évente, de utazásonként csak pár kopejka bevételt produkált.

Jelcin és az utódai megpróbálták fölemelni a viteldíjat, de akkora volt a közfelháborodás, hogy mindannyian meghátráltak. Mindig is ez volt itt a baj, gondolta Hayes. A túl sok populizmus egy olyan ingatag országban, mint Oroszország. Legyen igazad. Tévedj. Csak döntésképtelen ne legyél. Hayes szilárdan hitte, hogy az oroszok jobban tisztelnék a vezetőiket, ha azok felemelnék a viteldíjat, aztán mindenkit agyonlőnének, aki nyíltan tiltakozik ellene. Ez volt az a lecke, amelyet számos orosz cár és kommunista miniszterelnök elmulasztott megtanulni – különösen II. Miklós és Mihail Gorbacsov.

Elhagyva a mozgólépcsőt a szűk ajtókon át a tömeggel együtt kilépett a verőfényes délutánba. A moszkvai belvárostól északra járt, a várost körülölelő, különös módon Kerti Gyűrűnek nevezett túlzsúfolt, négysávos autópályán túl. Ez a bizonyos metróállomás egy rozoga csempe-üveg ovális volt lapos tetővel, nem Sztálin egyik legszebbje. Sőt, az egész városrész sem kapna helyet semmilyen utazási prospektusban sem. Az állomás bejárata előtt elvadult külsejű, nyúzott arcú, gubancos hajú, mocsoktól bűzlő ruhájú férfiak és nők sora húzódott, akik mindenfélét kínáltak – a piperecikkektől kezdve a kalózkazettákon át a szárított halig –, így próbálva előteremteni néhány rubelt, vagy még inkább amerikai dollárt. Gyakran eltűnődött azon, hogy valaki vajon tényleg megveszi-e az összeaszalódott, sózott haltetemeket, amelyek még annál is borzasztóbban néztek ki, mint amilyen a szaguk volt. A közelben az egyetlen halforrás a Moszkva folyó volt, annak alapján pedig, amit a szovjet és az orosz hulladékkezelésről tudott, senki sem tudná megmondani, miféle extrák járnak a húshoz.

Begombolta a felöltőjét, és megpróbálva elvegyülni, végignyomakodott egy hepehupás járdán. Az öltönyét olívazöld kordnadrágra, sötét színű zsávolyingre és fekete tornacsukára cserélte. A nyugati divatra való bármiféle utalással csak kihívná maga ellen a bajt.

Megkereste a klubot, ahová irányították. Egy lepusztult háztömb kellős közepén bújt meg, egy pékség, egy fűszerüzlet, egy lemezbolt és egy fagylaltozó között. Semmiféle plakát nem adott hírt a jelenlétéről, csak egy kis felirat csalogatta a látogatókat az izgalmas szórakozás cirill betűkkel írott ígéretével.

Odabent félhomályos téglalapot talált. Az olcsó diófa burkolat a hangulatossá tételre tett valamiféle hiábavaló kísérletről árulkodott. A meleg levegőt kékes köd csipkézte. A helyiség közepét egy hatalmas furnérlemez labirintus uralta. A belvárosban már látta ezt az újdonságot, az újgazdagok puccosabb tanyáin. Azon neonszínű monstrumok voltak, csempékből meg márványból megformázva. Ez itt a szegény ember változata volt, csupasz deszkákból kialakítva, és agresszív kék sugarakat vető fluoreszkáló szerelvényekkel megvilágítva.

A látványosságot tömeg vette körül. Ezek nem azok a fajta férfiak voltak, akik kifinomultabb helyeken gyűlnek össze, és lazacot, heringet meg céklasalátát majszolnak, miközben a bejárati ajtókat fegyveres fogdmegek őrzik, a szomszédos helyiségben pedig rulettet és blackjacket játszanak ezerdolláros tétekben. Azokon a helyeken már az is belekerülhet kétszáz rubelbe, hogy valaki besétál az ajtón. Az itteni férfiak – a közeli gyárakból meg öntödékből való bárdolatlan melósok – számára kétszáz dollár egy félévi fizetés.

– Épp ideje – mondta oroszul Feliksz Orleg.

Hayes észre sem vette a rendőrfelügyelő közeledtét. Figyelme a labirintusra irányult. A tömeg felé intett, és azt kérdezte oroszul:

– Mi az attrakció?

– Majd meglátja.

Közelebb lépett, és észrevette, hogy az, ami egy alkotmánynak tűnt, valójában három egymásba fonódó, különálló labirintus. A túloldalon lévő pici ajtókon három patkány pattant elő. A rágcsálók mintha megértették volna, mit várnak tőlük, félelmet nem ismerve megiramodtak, miközben a férfiak üvöltöztek meg rikoltoztak. Az egyik néző kinyújtotta a kezét, hogy rácsapjon az építmény oldalára, mire egy díjbirkózó karú, behemót férfi bukkant elő a semmiből, és lefogta.

– A Kentucky Derby moszkvai változata – mondta Orleg.

– Ez megy egész nap?

A patkányok végigiszkoltak a kanyarokon és fordulókon.

– Egész kibaszott nap. Eltapsolják azt a keveset, amit keresnek.

Az egyik patkány elérte a célvonalat, mire a tömeg egy része üdvrivalgásban tört ki. Hayes eltűnődött, hogy vajon mennyit fizethet, de aztán úgy döntött, rátér az üzletre.

–Tudni akarom, mi történt tegnap.

– A csornij olyan volt, akár egy patkány. Csak úgy száguldozott az utcán.

– Nem lett volna szabad esélyt adni neki a futásra.

Orleg belekortyolt a kezében tartott tiszta italba.

– Úgy néz ki, a lövészek elhibázták.

A tömeg kezdett elcsöndesedni, készült a következő futamra. Hayes az egyik távoli sarokban egy üres asztalhoz vezette Orleget.

– Nincs kedvem az okoskodáshoz, Orleg. Az elképzelés az volt, hogy megölik. Mégis mi volt ilyen nehéz?

Orleg újabb kortyot ízlelgetett, mielőtt lenyelte volna.

– Mondom, hogy elhibázták a hülyék. Amikor üldözőbe vették, a maga Mr. Lordja elmenekült. Igen leleményes, ahogy hallom. Sokba került nekem azt a részt arra a néhány percre megtisztítani a rendőrjárőröktől. Könnyű dolguk kellett volna legyen. Ehelyett megöltek három orosz civilt.

– Azt hittem, ezek profik.

Orleg felnevetett.

– Ócska csirkefogók, igen. Profik? Nem hiszem. Ezek gengszterek. Mit várt? – Orleg kiürítette a poharat. – Akarja, hogy még egyszer nekifussanak?

– Basszus, dehogyis. Ami azt illeti, azt akarom, hogy Lordnak a haja szála se görbüljön meg.

Orleg nem szólt semmit, de a tekintete egyértelművé tette, hogy nem szereti, ha egy külföldi parancsolgat neki.

– Hagyjuk annyiban. Eleve rossz ötlet volt. Lord azt hiszi, hogy Belijt akarták megtámadni. Helyes. Higgye csak ezt. Nem engedhetjük meg magunknak, hogy még inkább ránk irányuljon a figyelem.

– A lövészek azt mondták, hogy a maga ügyvédje úgy viselkedett, akár egy profi.

– Az egyetemen sportolt. Futball és síkfutás. De ezt két Kalasnyikovnak kompenzálnia kellett volna.

Orleg hátradőlt a székén.

– Esetleg maga is elintézhetné a dolgait.

– Lehet, hogy azt fogom tenni. Egyelőre azonban gondoskodjon róla, hogy azok az idióták visszavonuljanak. Megvolt az esélyük. Nem akarok újabb támadást. És ha nem tartják magukat ehhez a parancshoz, akkor biztosíthatja őket afelől, hogy nem fognak nekik tetszeni azok az emberek, akiket a főnökeik küldenek oda látogatóba.

A felügyelő megcsóválta a fejét.

– Gyerekkoromban gazdag embereket vadásztunk le, és megkínoztuk őket. Most meg azért fizetnek bennünket, hogy megvédjük őket. – A padlóra köpött. – Felfordul a gyomrom az egésztől.

– Ki beszélt itt gazdagokról?

– Azt hiszi, nem tudom, mi folyik itt?

Hayes odahajolt hozzá.

– Szart se tud maga, Orleg. Tegyen meg magának egy szívességet, és ne kérdezősködjön annyit. Hajtsa végre a parancsokat, az sokkal jobbat fog tenni az egészségének.

– Kibaszott amerikai. Az egész világ a feje tetején áll. Emlékszem arra az időre, amikor maguk már amiatt is aggódtak, hogy egyáltalán kiengedjük-e magukat az országból. Most maguk itt a tulajok.

– Álljon csak be a sorba. Változnak az idők. Vegye föl a ritmust, vagy tűnjön el az útból. Játékos akart lenni? Hát legyen. De az engedelmességet kíván.

– Miattam ne aggódjon, ügyvédkém. De mi lesz azzal a problémás Lord barátjával?

– Maga csak ne aggódjon miatta. Majd én elintézem.

ÖTÖDIK FEJEZET

15:35

Lord újra az Orosz Archívumban volt, ebben a nyomasztó gránitépületben, amely egykor Marxizmus–Leninizmus Intézetként szolgált. Most a Jelenkori Történelmi Dokumentumok Megőrzésének és Tanulmányozásának Központja – a fellengzős megnevezések iránti orosz hajlam újabb bizonyítéka.

Első látogatása alkalmával meglepődött azon, hogy a főbejáratnál lévő oromzaton még mindig Marx, Engels és Lenin képeit találja, ezzel a felhívással egyetemben: ELŐRE A KOMMUNIZMUS GYŐZELMÉÉRT. Országszerte minden várost, utcát és épületet megfosztottak a szovjet korszak csaknem valamennyi emlékétől, és azzal a kétfejű sassal helyettesítették őket, amelyet három évszázadon át a Romanov-dinasztia használt mindenütt. Úgy hallotta, hogy a vörösgránit Lenin-szobor a kevesek egyike, amelyeket Oroszországban állva hagytak.

A forró zuhanytól és még egy kis vodkától lehiggadt. Azt az egyetlen öltönyt vette föl, amelyet a másikon kívül még magával hozott Atlantából, egy faszénszürke, halvány krétacsíkos szettet. Az elkövetkezendő néhány napban muszáj lesz felkeresnie valamelyik moszkvai üzletet, hogy vásároljon egy másikat, hiszen egy öltöny nem lesz elég az előtte álló zsúfolt hetekre.

Az archívumot a kommunizmus bukása előtt a nagyközönség számára túlságosan eretneknek tartották, nem is férhetett hozzá senki, csakis a legelszántabb kommunisták, és ez a megkülönböztetés részben továbbra is fennmaradt. Hogy miért, azt Lord még nem értette. A polcok jobbára jelentéktelen személyes iratokkal voltak megrakva – könyvekkel, levelekkel, naplókkal, kormányzati iratokkal és egyéb kiadatlan anyagokkal –, ártalmatlan irományokkal, amelyek semmiféle történelmi jelentőséggel sem bírtak. Hogy az egész még nagyobb kihívást jelentsen, nem létezett katalógusrendszer, csak egy évszám, személy vagy földrajzi régió szerinti, véletlenszerű rendszerezés. A teljességgel esetleges elrendezésnek nyilvánvalóan a még nagyobb zűrzavar keltése volt a célja, semmint a tisztánlátás. Mintha senki sem akarta volna, hogy kiderüljön a múlt, és minden valószínűséggel így is állt a dolog.

És alig akadt segítség.

A levéltáros személyzet a szovjet rezsim maradványa volt, a párthierarchia része, akik valamikor olyan előnyöket élveztek, amelyek a közönséges moszkvaiak számára elérhetetlenek voltak. A pártnak ugyan már befellegzett, de egy lojális idősebb nőkből álló törzsgárda megmaradt, akik közül Lord vélekedése szerint sokan határozottan áhították a totalitárius rend visszatértét. A segítőkészség hiánya miatt kérte Artyemij Belij segítségét, és az utóbbi néhány napban többre jutott, mint előtte hetek alatt.

A fémpolcok között csak néhány semmittevő ténfergett. Az iratokat, főleg a Leninről szólókat, valamikor egy föld alatti páncélterem acélajtaja mögött tartották elzárva. Ennek a titkolózásnak Jelcin vetett véget, aki elrendelte, hogy mindent vigyenek a felszínre, és megnyitotta az épületet az akadémikusok meg az újságírók előtt.

De nem teljesen.

Egy jókora adag elzárva maradt – az úgynevezett Védelmi Iratok –, hasonlóan ahhoz, amit odahaza a SZIGORÚAN TITKOS pecsét művelt az információ szabadságáról szóló törvény alapján benyújtott bármelyik kérvénnyel. Lord cári bizottsági igazolványa azonban minden állítólagos korábbi államtitkot felülírt. Engedélye, amelyet Hayes szerzett, kormány általi felhatalmazást adott neki arra, hogy mindenbe betekintsen, amibe csak kívánt, egészen a Védelmi Iratokig bezárólag.

Leült a neki fenntartott asztalhoz, és erőnek erejével az előtte kiterített oldalakra koncentrált. Az volt a feladata, hogy alátámassza Sztefan Baklanovnak az orosz trónra benyújtott igényét. A születésénél fogva Romanovnak számító Baklanov volt a legfőbb jelölt arra, hogy rá essen a Cári Bizottság választása. Ugyanakkor nyakig beásta magát a nyugati vállalkozásokba, amelyek közül sok a Pridgen & Woolworth ügyfele volt, ezért Hayes elküldte Lordot az archívumba, hogy meggyőződjön róla, semmi sincs, ami kérdésessé tehetné Baklanov követelését a hatalomra. Senkinek se hiányzott, hogy az állam nyomozást indítson az ügyben, vagy hogy azt rebesgessék, Baklanov családja a II. világháború alatt a németekkel szimpatizált – semmi olyasmi, ami esetleg arra indíthatná a népet, hogy kételkedni kezdjen az irántuk vagy Oroszország iránt való elkötelezettségében.

Lordot a megbízása az orosz trónt elfoglaló utolsó Romanovhoz – II. Miklóshoz – és az 1918. július 16-án Szibériában történtekhez vezette. Az utóbbi hetekben számos megjelent beszámolót és több kiadatlant is elolvasott. A legjobb esetben is egytől egyig ellentmondásosak voltak. Részletesen át kellett tanulmányoznia az egyes beszámolókat, kigyomlálni a kétségtelen valótlanságokat, és összekombinálni a tényeket, hogy bármiféle használható információt összegereblyézzen. Gyarapodó jegyzetei már összefüggő narratívát alkottak az orosz történelemnek arról a végzetes éjszakájáról.

Miklós mély álomból riadt. Egy katona állt fölötte. Az utóbbi hónapokban nem sűrűn fordult elő vele, hogy ténylegesen aludni tudott, ezért rossz néven vette az alkalmatlankodást. De nemigen volt mit tenni. Valamikor ő volt minden oroszok cárja, II. Miklós, a Mindenható földi megtestesülése. De egy éve márciusban olyasmire kényszerítették, ami egy isteni uralkodó számára elképzelhetetlen – hogy erőszak hatására lemondjon. Az őt követő ideiglenes kormány jobbára a Duma liberálisaiból és radikális szocialisták koalíciójából tevődött össze. Ügyvivő testületnek szánták, amíg meg nem választják az alkotmányozó nemzetgyűlést, csakhogy a németek hagyták, hogy Lenin keresztülutazzon a területükön, és újra Oroszország földjére lépjen, remélve, hogy ott majd politikai ámokfutást rendez.

És így is lett.

Az őrök által büszkén Októberi Forradalomnak nevezett esemény során tíz hónappal ezelőtt megdöntötte a gyenge ideiglenes kormányt.

Miért művelte ezt vele a kuzinja, a kaiser? Ennyire gyűlöli őt? Olyan fontos volt megnyerni a világháborút, hogy egy uralkodó dinasztiát is feláldozott érte?

Úgy látszik.

Senkit sem lepett meg, hogy Lenin mindössze két hónappal azután, hogy magához ragadta a hatalmat, tűzszünetet írt alá a németekkel, és Oroszország kilépett a Nagy Háborúból, ráhagyva a szövetségesekre, hogy keleti front nélkül foglalják el az előrenyomuló Németországot. Nagy-Britannia, Franciaország és az Egyesült Államok nem lehetett boldog. Miklós értette, hogy miféle veszélyes játékot játszik Lenin. A népnek békét ígért, hogy elnyerje bizalmukat, de a megvalósítását el kellett halasztania, hogy a szövetségeseket kiengesztelje, miközben a valódi szövetségesét, a kaisert sem bántja. Az öt hónapja aláírt breszt-litovszki béke csak pusztítást hozott. Németország megszerezte Oroszország területének egynegyedét, lakosságának pedig csaknem az egyharmadát. Ez a lépés, ahogy hallja, nagy felzúdulást keltett. Az őrök azt beszélték, hogy a bolsevikok ellenségei végül mind szövetkeztek az egyesített Fehér lobogó alatt, amelyet a kommunista Vörös zászló ijesztő ellenéteként választottak. Az újoncok tömegei máris a fehérek felé gravitáltak. Különösen a parasztok vonzódtak hozzájuk, mivel még mindig megtagadták tőlük a földet.

Már tombolt is a polgárháború.

Fehérek a vörösök ellen.

Ő pedig pusztán Romanov polgártárs, a vörös bolsevikok foglya.

Senki uralkodója.

Őt és családját eleinte a Carszkoje Szeló-i Sándor-palotában tartották fogva, Petrográdtól nem messze. Aztán elvitték őket keletre, a közép-oroszországi Tobolszkba, egy fehérre meszelt templomokkal és rönkházakkal teli, folyóparti városba. Az ottaniak nyíltan lojálisak voltak, nagy tisztelettel viseltettek bukott cárjuk és családja iránt. Naponta nagy számban gyűltek össze a börtönépület előtt, és sapkájukat levéve hányták magukra a keresztet. Alig múlt el nap, hogy ne vittek volna nekik süteményt, gyertyákat és ikonokat. Maguk az őrök, a megbecsült lövészezred tagjai is barátságosan viselkedtek, és szakítottak időt beszélgetésre meg kártyázásra. Engedélyezték a könyveket és az újságokat, még a levelezést is. Az ennivaló kitűnő volt, és minden kényelmet megadtak nekik.

Egy szó, mint száz, nem volt egy rossz börtön.

Aztán hetvennyolc napja újabb költözés.

Ezúttal ide, Jekatyerinburgba, az Urál hegység keleti lejtőjére, mélyen Oroszország Anyácska szívébe, ahol a bolsevikok voltak túlsúlyban. A Vörös Hadsereg tízezer fős csapatai vonultak az utcákon. A helybeli lakosság elkeseredetten ellenzett mindent, ami a cárral kapcsolatos. Egy gazdag kereskedő, egy Ipatyev nevű ember házát rekvirálták el, és alakították át rögtönzött börtönné. A Különleges Rendeltetésű Ház, Miklós hallotta, hogy így nevezik. Magas fakerítést emeltek, az összes ablakot mésszel kenték be, vasrácsokat szereltek rájuk, és agyonlövetés terhe alatt nem volt szabad kinyitni őket. A hálószobákról és mellékhelyiségekről az összes ajtót leszerelték. Miklós kénytelen volt végighallgatni, ahogy a családtagjait gúnyolják és sértegetik, kényszerítették, hogy megjegyzés nélkül nézze végig a falakra firkált buja képeket a feleségéről és Raszputyinról. Tegnap majdnem ökölre ment az egyik pimasz gazemberrel. Az őr azt írta a lánya hálószobájának a falára: A MI OROSZ CÁRUNK, A MIKI. A FASZÁT A TRÓNJÁRA VERTE KI.

Ebből elég, gondolta.

– Mennyi az idő? – kérdezte végül a fölötte álló őrtől.

– Éjjel kettő.

– Mi a baj?

– El kell költöztetni a családját. A fehérek hadserege a város felé közelít. Küszöbön áll a támadás. Veszélyes lenne a fönti szobákban tartózkodni, ha lövöldözés törne ki az utcán.

A szavak izgalommal töltötték el Miklóst. Hallotta az őrök sugdolózását. A fehérek hadserege átviharzott Szibérián, egyik várost vette be a másik után, visszaszerezve a területet a vörösöktől. A távolból napok óta hallani a tüzérség morajlását. Ez a hang reményt adott neki. Talán végre megjönnek a tábornokai, és újra rendbe teszik a dolgokat.

– Keljen föl, és öltözzön – mondta az őr.

Az ember kiment, Miklós pedig felébresztette a feleségét. A fia, Alekszej a szerény hálószoba túloldalán lévő ágyban aludt.

Ők ketten Alekszejjel némán magukra öltötték katonai gyakorlóingüket, nadrágjukat, csizmájukat és ellenző nélküli sapkájukat, miközben Alekszandra visszavonult a lányaik szobájába. Alekszej sajnos nem tudott járni. Két napja újabb hemofíliás vérzés bénította meg, így aztán Miklós vitte be óvatosan a hallba a sovány tizenhárom éves fiút.

Megjelent a négy lánya.

Mindegyikük egyszerű fekete szoknyát és fehér blúzt viselt, nyomukban az anyjuk sántikált a botjával. Miklós drága Napsütése már alig tudott járni – gyermekkori isiásza rohamosan rosszabbodott. Az Alekszej miatt elszenvedett szinte folyamatos aggodalom aláásta az egészségét, egykor gesztenyeszín haja megőszült, szemében elhalványult a szerető izzás, amely Miklóst attól a naptól fogva rabul ejtette, hogy tizenéves korukban először találkoztak. Mintha szaporán vette volna a levegőt, sokszor fájdalmas zihálással, ajka időnként elkékült. A szívére és a hátára panaszkodott, Miklós viszont azon tűnődött, hogy a szenvedései vajon valódiak-e, vagy csak az átélt kimondhatatlan fájdalom mellékhatásai, miközben Alekszandra azon morfondírozott, vajon ma lesz-e a napja, hogy a halál elragadja tőle a fiát.

– Mi az, Papa? – kérdezte Olga.

Miklós elsőszülöttje huszonkét éves volt. A komoly, intelligens lány sok tekintetben az anyjára hasonlított, néhanapján sötét gondolatok gyötörték, és mogorva lett.