részlet

© Darvasi László, 2024

„Azt is álmodta egyszer, hogy amint becsukja a könyvet, a betűk megelevenednek, mint egy hangyaboly, és végtelen, bár szabályos vándorútra kelnek, hogy mindenik mindenikkel találkozzék az isteni rend szerint, valahányszor az ember felüt egy könyvet, a betűk megállnak, aztán elindulnak megint a titkos vándorútra, lehet is olykor hallani őket, mint egy távoli méhkast.”

(Vida Gábor: Senkiháza)

„Hát eddig tartott a költészet, ez a rossz ribanc, aki álnokul követett annyi éven át. Olet lucernam. Most elmesélhetnék két-három viccet, de így hirtelenjében csak egy jut eszembe, méghozzá az az egy is galegós. Nem tudom, ismeritek-e. Egy ember fogja magát és nekiindul egy erdőben. Példának okáért én magam, gyalogolok egy olyan erdőben, mint a Parco di Traiano, vagy mint a Traianus termái, de elvadulva, az erdőirtások nélkül. Szóval gyalogol az illető, gyalogolok az erdőben, és szembejön ötszázezer síró galegó. Erre megállok (délceg óriás, a kíváncsi óriás, még egyszer utoljára), és megkérdem tőlük, miért sírnak. Megáll az egyik galegó, és azt feleli: mert egyedül vagyunk, és eltévedtünk.”

(Roberto Bolaño: Vad nyomozók, ford. Kertes Gábor)

„Látni akartam a várost, ahol Piroska élt, a házat, amelyben lakott, az embereket, akik ismerték. A tűzfalat is, ahová a moziplakátot ragasztották, mert ő is látta: »Szibériai rapszódia, kedd–csütörtök, 6 és 8 óra«; az akkoriban szolgált, kimustrált fagylaltoskocsit, a lyukas bádogtartályokat, melyekben valaha málna és puncs volt.”

(Rubin Szilárd: Aprószentek)

I. könyv

1. fejezet (1908–1910)

Ha az ember túl sokáig él, fölkínálja a lehetőséget, hogy mások gondolják el a halálát. Ha viszont időnek előtte éri a végzet, a sajnálkozásból belenyugvás lesz, azt pedig végül fölemészti a közöny. Az az igazság, hogy idejében bevégezni csaknem lehetetlen. Élő és halott is folyamatos korrekcióra szorul.

1.

Por és hamou vogymuk, és a jó édesanyád picsáját.

Egyébként rendkívül magas páratartalmú volt a levegő, igazán, akár Bernát úr gyógyfürdőjének első osztályú szaunájában. Úgy is lehet mondani, fojtogató. 1908-at írtak, Sarlós Boldogasszony napja volt, annak emlékére, hogy két várandós nő botlott egymásba jó kétezer éve, aggódva ölelték egymást Mária és Erzsébet, nehéz szülés lesz, drágám. Köztudott, hogy Bernát úr gyógyfürdőjének a vize hasznos a csúzra, derék- és izombántalmakra, lumbágóra és kólikára nem kevésbé. Bernát úr gyógyvizétől a halott is föltámad. Elvileg. Mert most nem segíthetett semmiféle kúra. A halál a vidék legszebb virága után nyúlt. Sírt az akác, az olajfák sora, zörögtek a temetői vödrök, a kerekes kút lánca nagyokat csörrent. Sírtak a sírok, háborogtak a holtak a testvérük miatt, aki túl sietősen költözött hozzájuk. A családi kripta tárva, kiszállt a hűvös, mintha feddést lehelt volna a föld mélye.

Lányom, hiszen maradhattál volna!

Mennyi dolgod lett volna még a szeretteid között!

Miért volt e felesleges sietség?

Máskülönben, már bocsánat, mindig az történik, ami előre kiszámítható? Dehogyis! A szertartás legmegrendítőbb pillanataiban, amikor a gyászolók lassan elhagyni készültek a ravatalozót, mert az idős plébános, Vadai atya az emberi élet és a por hasonlóságáról elmondta beszédét, egy félkarú fiatalember esett neki egy másik fiatalembernek. Piff, puff és azanyád. A félkarú előbb taszigálta a másikat, az arcába sziszegett, majd ütlegelt az ép kezével. Mindeközben Vadai atya segítője, a fiatal Seregi atya igyekezett takarni felettese tekintete elől a bonyodalmat, Vadai elé állt. Hajlott korú, erőtlen felettesét apróságok is fölzaklatták, szerencsére a figyelme sem volt a régi. Tárva a kripta ajtaja. Az arannyal körbefuttatott koporsóban aludta örök álmát az elhunyt. Az emelvényt erre az alkalomra ácsolták. Akár a mesebeli Csipkerózsika, csak már soha nem ébredhet föl. Soha. Egy angyal. Halovány arc, lehunyt szem, vértelen ajkak.

Árvay Gizella kifejezetten tetszetős halott volt. Kedves hangját mintha most is hallanák a gyászolók. Harmincnyolc földi esztendő adatott meg neki, melyből éppen tizenhat évet töltött a házasság kötelékében. Kislánya, Karolina tizenhárom esztendős, a férje, Kollowitz gróf ötvenhárom, még a Bach-korszakban méltóztatott napvilágot látni.

A gróf úr közbeléphetett volna, megakadályozhatta volna a botrányt, minden oka és lehetősége megvolt a kedélyek lecsillapítására, mégsem tette. Intett a nyomban mozduló Jónásnak, hagyja. A gazdatiszt éppen csak bólintott, ő azt is értette, amit senki föl nem foghatott. S az intés akárha másoknak is szólt volna, a gyülekezet nem mozdult.

Az Isten verjen meg!

Hogy rohadnál meg, te szemét!

Holló vájja ki a szemed!

E kívánságok tisztán és érthetően hallatszottak, még a gyülekezet hátsó fertályában is érteni lehetett őket. Ütött az utolsó órád, és puff. A fiatalabb nem az ép kezével verte a másikat, a kemény csonkról fölcsúszott az ing ujja. Egyszer már ellátta az illető baját, és az akkori eset miatt éppen az neheztelt meg rá, akiért tette, és akit most utolsó útjára kísértek. Nehezen, de megbocsátást nyert a grófnőtől. De most nem tudta türtőztetni magát, amikor megpillantotta a rókaképűt a gyászolók között. Halottak fölött birkóztak a temetőföldön. Hiába igyekezett a másik gánccsal, alattomosan bevitt hasbaütéssel, a félkarú maradt fölül. Megállás nélkül ütött, ügyesen küzdött a rossz kezével is, semmi kétség. Furcsa volt, de az emberek között nem támadt mozgolódás, nem tört ki pánik. A városi potentátok, a polgármester, az ügyvédek és a doktorok, a sok rokon és érdeklődő mind nyugalomban maradt, igaz, Kollowitz gróf határozottan intett, nem szükséges a beavatkozás. A leány, akinek a kezét fogta, és aki ámulva bámulta az eseményeket, szintén nem mozdulhatott.

Édesanyját mindjárt a családi kriptába helyezik, és akkor ez!

Mi történik?

Karolina csuklóját keményen szorította az apja, a gyermek képes lett volna a verekedők közé szaladni. Mert olyan volt, szeles, éhes és vad szívű. Meghaladta az édesanyja szeszélyességét és önfejűségét. Karolina a darazsat és a békát is könnyedén kézbe vette. Ha meg kellett lőni a lesántult lovat, odahajolva figyelte a halált a ló tekintetében. Végre megállapodott a félkarú fiatalember, lihegett. Vér szivárgott a zakóujj alól. A gróf a tenyerét a gyülekezet felé emelte, nyugalom!

Aztán kérdezett:

– Na, ez most egy színház volt, fiam?

A fiatalember láthatóan nem találta a megfelelő választ.

– Bézsé Gerzson vagyok, gróf úr – szólt végül.

– A lófasz se érdeklődött a neved után, fiam, engem az érdekel, mi szükség volt erre a skandalumra szeretett feleségem temetésén – a gróf tónusát nyugodtan lehetett ordításnak is nevezni. Az öreg plébános többszöri keresztvetéssel űzte volna a gonoszt, a reverendát húzkodta, néhány pillanat, és elájul. Seregi átkarolva tartotta a reszketeg vállakat. A félkarú fiú a véres csonkkal vakart a homlokán, most akkor álljon elő a farbával?

– Sofőrje szeretnék lenni, gróf úr – ezt a vakmerőséget mondta ki ez a Bézsé, és a várt hatás be is következett, mert az úr elcsodálkozott. – Alkalmazottja vagyok egy-két éve, levelet és gallyat szedek, gyűjtöm a komposztot, trágyát hordok. Kaparászok a földön, mint a paraszt. Elnéztem az autóit, gróf úr, a csillogó fémeket. És most már beléjük látok, a huzalok és a csövek, a motor szerkezetébe.

Erre a bejelentésre mozgolódás támadt. Jónás, a gazdatiszt nagy levegőt vett, számolt a lehetőséggel, hamarosan gyilkolnia kell. Nem, nem oltott még ki emberi életet, ám ha úgy hozza a szükség, nem hátrál meg a feladat elől. Az ökleire pillantott. Szorosan mellé furakodott Zimányi, az uradalmi gépész. Micsoda otrombaság, hogy a részvétnek ezeknek a fölbecsülhetetlen pillanataiban áll elő egy, már bocsánat, senkiházi, előbb égre szóló botrányt kavarint, majd bejelenti, hogy ez meg az lenne a kívánsága. Milyen alapon?

Ráadásul félkarú!

Kollowitz Endre gróf enyhén szólva elhanyagolt parkot és harangtoronnyal is rendelkező, barokk, illetve klasszicista stílusjegyeket viselő kastélyépületet, jófajta földeket, halakban és vízimadarakban gazdag vizeket birtokolt a város határában, a Tisza folyó környékén. Ellentmondásos hírek keringtek a világnézetét illetően. A gróf most gondolkodott. Vadai plébános ekkorra lett igazán rosszul, tartani kellett. Fiatal társa alig bírta, odalépett a jegyző, segített.

– Gróf úr, kérem… – szólt újra a félkarú.

A gróf rálegyintett.

– Nem tudsz automobilt vezetni. Mire föl ez a hisztéria? Elment az eszed?

A fiú önkéntelenül toppantott, buta, túlzottan büszke fiú. Nagypofájú bogár. Nem érzékeli a veszélyt. Agyoncsapják mindjárt, Jónás vagy egy gyászoló, csontját törik, már viszik is a fogdmegek.

– Megülöm a lovat, gróf úr. Kuruc vitéz lehetnék! Fél kézzel tolom a taligát a kertje utolsó bokráig. Kérem, én kerékpározni is tudok. A fölszállás ugyan problémás, de valaki csak megtart. Semmiség nekem megtanulni automobilt kormányozni – így dicsekedett a megátalkodott.

Kollowitznak meg kellett fordulni, hogy a papnak és a helyi elöljáróknak újra intsen, a váratlan eszmecserének nincsen vége. Türelmet kér, bármennyire is lehetetlennek tűnik megértő jóindulata egy ilyen merénylettel szemben. Semmi ok az indiszponáltságra. Gizella a szituációt értené, és kacagva akceptálná. Tetszene neki, mint a hasbeszélő Kovalik, aki úgy árulja a piacon a harcsát, hogy az ember azt hihetné, maga a tátogó szörnyeteg kapacitálja, vegyél meg, fizess értem, csinálj belőlem paprikást! Tegnap is miféle eseménnyel kellett szembenézni a kastély népének! Az udvarban, pedig a fene se hívta, föltűnt a szekér. Nyikorgott az a rozoga alkotmány, hozza és viszi az óriás könnycseppet, mutogatja. Mintha ők is Gizellához jöttek volna.

Szervusz, te lány. Asszonyunk!

Mindeközben a Bézsé Gerzsonnak nevezett illető figyelte, hogy Kollowitz a koporsóhoz lép, ráemeli súlyos tenyerét. Mint aki önkéntelenül vigyázza a diskurzus közben, baja ne essék az elhunytnak.

– És miért akarsz sofőr lenni, te marha?

– Néhány hete az állatvásáron kísértem a grófnőt. Szoknyáját fölhúzta, de amerre lépett, ragyogott a sár, a mocsok. Ez üsző, ez borjú, ez a rózsaszínű apróság, ez már süldő, ez a barna felhő pedig kandisznó. Itt vannak a nyulak, a bárányok, ez a lomhaság a bivaly. Megsimogatott egy kisborjút.

– És?

– És az az alak, akit az imént helyre tettem, láttam, mit művelt.

– Pimaszkodott?

– Kihívóan bámult. Pimaszul! Láttam, gróf úr, hogy köszönt rá a napsütötte arcra.

– Ah! – legyintett Kollowitz. – Honnan pofátlankodott ide ez a mocsok?

– A szomszédos Kenderesről, gróf úr.

Fölhördültek az emberek, Kenderesen és környékén a Horthy família gazdálkodott.

– Szóval onnan. Abból a viperafészekből.

– Jaj, ne beszéljen így, gróf úr – nyögött az idős pap.

Előlépett Felhő Irén, aki nem viselte tovább titokzatos és fölzaklató lényének elnyomását, de polgármester férje résen volt, visszarántotta.

A gróf karját a háta mögött összefonva tett néhány lépést, gondolkodott. Továbbra is fullasztó a levegő. Nehéz homloka izzadságban ázott. A katolikus temető fakerítésére Arany Sámuel könyökölt, figyelmesen bámult befelé.

Idevarázsolta magát a kalandor!

Szivar füstölt a pofázmányában, ráhamuzott a keresztény elhunytak földjére. Arany intett. Mintha azt üzente volna a mozdulat, nincsen baj, mással is megesett ilyen, öregem.

Kollowitz visszafordult.

– És ebből hogy következik, hogy te sofőr akarsz nálam lenni?!

– Hiányzik az egyik karom, de én egy modern ember vagyok, és az mindig gyorsabb, mint a régi, gróf úr! Nagyon szeretem az autókat – és lehajtotta a fejét.

– Na még csak ez hiányzott! Mit tudod te, mi a modern? – ez már valódi ordítás volt, Bézsé Gerzsonnak a szeme se rebbent, megértően bólintott.

– A modern ember tudja, a jóistent megelőzni nem lehet.

A gróf szeme összeszűkült.

– Kikerülni?

– Úgy vezetek majd, gróf úr, hogy az Úr mögöttem maradjon.

– Aztán miért?

– Hogy el ne üssem, gróf úr – bólintott szerényen Bézsé.

A grófnak nem volt ideje megfontolni ezt az összetett, sokféle irányba mutató választ, mert a temető fölött a következő a pillanatban leszakadt az ég. Dörrent hatalmasat, máris dézsából ömlött, villámok cikáztak. Menekültek az egybegyűltek, futottak, amerre láttak, hol egy fedél, egy esőfogó falomb, egy ereszféleség. A gróf maradt, nem zavarta az égi zuhatag. A temetőemberek Gizella koporsóját kapkodva húzták a kriptába. A gróf mellett maradt az Erna nevű szolgálólány, Bézsé, Jónás, a kasznár, Zimányi gépész, Pagonyi komornyik, illetve Róka Mária. Karolina úgy állt a zuhatagban, mintha egy rongyrázó romantikus hősnő lenne.

Arany Sámuel a semmiből kerített elő egy óriási esernyőt. Ténylegesen varázsló, oklevelet is mutat, ha igénylik. Már behatolt a kapun, és most komótosan az esőverte csoportocska felé ballagott. Pagonyi dühös féltékenyen mutatta, neki is van esernyője, ő oltalmazza az urat. Levitézlett komornyik, ugyan. Arany Sámuel odaért, eldobta a szivart.

A gróf maga temette el a feleségét, zuhogó esőben, égdörgésben és villámlásban. A vihar ellenére is hallatszott, beszél hozzá odabent. Ordít neki, könyörög és dühöng, nem válogat a szavakban.

Gizella! Aranymadaram, hálátlanság!

Végre kiömölhetett belőle, ami a szívét nyomta. Maga lakatolta le az óriási kripta vasajtaját. A jelentős méretű kulcsot Jónásnak nyújtotta, aki azt szó nélkül a hatalmas zsebébe süllyesztette.

Ahogy lecsapott a vidékre, úgy szaladt el a zivatar. Eltévedve elhullt még egy-két kövérebb csöpp, koppant a nedves kalapkarimán. Elég nevetséges az elázott férfibajusz. Pagonyi az esernyőt rázogatta. Olyan volt a temetői táj, mintha az a festő mesélte volna. Zilált, szomorú és gyönyörű! Azt mégse lehet állítani, hogy a halál szebb, mint az élet. Kemény megpróbáltatás itt kitölteni a földi procedúrát, elég gyakran nem várt tragédiák vagy véres komédiák buknak elő a szürke hétköznapokból. Az se érezheti magát biztonságban, aki tejbe, vajba, kényelembe született. Bárkivel bármi megeshetett.

Régen kellemes férfiú voltam… Elegáns és finom megjelenés, eleganciám kirívó és igéző volt, füttyömre szaladtak a vizslák. Délutáni sétáimon, amikor a családi kertben időztem, gyakran madarat találtam a vállamon. Pintyet, fürjet, vörösbegyet. Ma már inkább Don Quijote karót nyelt alakjával mutatok hasonlóságot. Hasogat mindenik tagom. Fáj az élet, sebekkel teli a múlt, de a jövőtől nem félek, csak tudom, az fáj majd a legjobban, ami elkövetkezik.

A gróf úr sérülékeny gondolataiban megjelent a festő alakja. A szomorú ember, akit hasonló bajok gyötörtek, mint őt. A fájdalomtól reszkettek a tagjai, mégis egész megyéket sántikált be. Bolyongott. Akár egy eltévedt szó. Ecsetvonás, amely keresi, honnan hiányzik. Északról ereszkedett az Alföld végtelenjébe, kopár hegyekből bicegett át a szántókon, pipacs vérezte réteken, repceföldeken, az Adria kékjébe tartott. Ez a rosszlábú ember, aki megbékélve dúskálhatott volna a javai között, reggelire nem száraz kenyeret, de kalácsot ehetett és pezsgőt ihatott volna, Párizsban és Münchenben könyökölt huzatos padlásszobák ablakaiban. Magányos volt, mint aki mindig szédül. Esztelen is volt, megátalkodott. Hallgatta a piacra tartó kordék nyikorgását, amik tele voltak hallal, sajttal, kolbászokkal. Nem kóstolhatta őket. Náluk, a Kollowitz-birtokon ette a fácán húsát, itta a Villányból vagy a Balaton mellől hozatott kékoportót és rizlinget.

Valamennyi időt elmulattak a gróffal, már ahogyan a bánat mulat. Ej, ez a festő, akivel a felesége is mennyi időt eltöltött. Ő akkor még szép volt és lelkes, a festő pedig bölcs és rezignált. Gizella olyan volt, mint aki ad is, meg nem is. Amit adott, az nála maradt, amit rejtegetett, rég neked adta.

2.

Gál Endre az imént ült föl az ágyában, fázós lábujjait a papucsába dugta, tett-vett, könyvekkel járkált, fölcsapta őket, máris visszahajtotta a fedelet. A reggel éles fénye rávetül a szemközti bérház tűzfalára. Reggelizés közben a szájpadlásához tapadt a kalácshéj, be kellett nyúlnia a szájába, kaparászott, akár egy faragatlan. Az anyja nem szólt, hogy illetlen, amit tesz. Nem is látja. Idős, már-már magatehetetlen asszony, rátelepedett szemére a hályog, bottal csoszog, bútorokba kapaszkodik. Valójában egy szörnyeteg. Még így is őt eszi. Együtt falta a két férfit, az öreg Gált és a fiatalt. Az apja lassan elfogyott, most őt, a fiatal Gált kínozza. Egy segítő nővér jár hozzá mindennap. Megfizetik rendesen. El fogja felejteni ezt is. Mindent elfelejtek, mindent.

Utolsó pesti napján lement sétálni, a kávéházig jutott, ott a fekete mellett hírlapot olvasott, kért egy konyakot. Köszönt az asztalok között dámáskodó kicsi lánynak, Rozikának hívták, egy Csányi nevű volt a stricije, sokszor pofozta, ő meg aztán vizes ruhával borogatta, beszélt a lelkére. Gál igyekezett rábírni a kékre vert Rozikát, hagyja el a Csányit. Amit aztán a lány meg is tett.

– Mi akarsz lenni, ilyen mindenkié lány? – kérdezte tőle.

– Madame – mondta Rozika komolyan. – Egyszer úgyis az leszek, madame.

– Aha, álmodik a nyomor.

– Nem hiszi, látom. De ha majd látja, úgy csodálkozik, hogy a szája is tátva marad, mint a lónak! Tisztelt tanár úr!

Szegény Csányi egyik este fölgyulladt, ahogy a kocsmából tartott hazafelé. Az az igazság, igencsak szépen, dalolva lángolt. Fáklya az éjszakában. Addig üvöltött, míg el nem ájult, valamelyik ablakból leöntötték, nem is kell azon csodálkozni, hogy soha nem lett a régi, ellenben Rozika végérvényesen megszabadult a befolyásától.

– Utazik, tanár úr? – már így nevezte a pincér is, sánta idős férfi.

– Úgy valahogy, Salamon úr.

Az idős ember a tálcára borította a hamut.

– Nagy öröm nem csillog a szemében.

– Könnyet láthat ott. Kitörli?

Az öreg nevetett.

– Inkább egy hölgyre bíznám, tanár úr.

Fanyarul elmosolyodott ő is. A minap még könnyű szédüléssel a körút vigyorgó kirakatai előtt járt, aprópénzt kunyerált tőle egy maszatos fiúkéz, adott. Sétált megfontoltan, az önsajnálat egyben tartotta. Szépek voltak az emberek. Nevettek. Élénk taglejtésekkel diskuráltak. Mit akarnak? Azt hiszik, érnek valamit. Mindenki fontosabbnak és jelentékenyebbnek akar látszani. Halott hevert az Oktogon járdáján, fiatal férfi kicsavart tartásban, ő is lehetett volna. Mi történhetett vele. Leütötték, elgázolták, szélütés? Ha kiderül is, elfelejti. Most tehát magára hagyja az anyját, aki látványos fulladozással búcsúzott tőle, fiam. Apját, akinek a lábát amputálni kellett, tavaly temették. Most meg itt van ebben a városnak titulált nagyfaluban. Akár egy eltűnő szellemképet, beborította a dohogó mozdony füstje. De még eszébe jutott, mit beszélt a kalauzzal, épp a fölkavarodott, hordalékos Tisza fölött haladt át a vonat.

Mikor siklott ki, hogy így fejezzem ki magam, az élete, uram?

Nem emlékszem, nem emlékszem.

Magányosnak érzi magát, számkivetettnek?

Csönd.

Aha, a hallgatása, igen, megerősítés!

Eszébe jutott egy verse.

Tusfestékkel kékített lankák fölött ragyog a Nap, mint óriási sárga labda, a kikötőben a hajók kotyognak, egy költőt halászok ütlegelnek, némán, súlyos ökölcsapásokkal. Halvér, embervér, pikkelyek csillogó fillérjei, tekergő hínárszálak, tört szemüveg vaksi szomorúsága a móló kövezetén.

Ön írta ezt a… költeményt? Az ön műve?

Igen, az én költeményem, uram.

Meine Gedichte, meine Herren, ich habe geschrieben gestern oder vorgestern. Aber wann? Ich habe vergessen.

Félelmét, kétségbeesését elfelejti, mint a bolhacsípést. Baj ez? Sírjon miatta? Mi lenne vele, ha nem felejtene. Így is túl sok mindenre emlékezik.

Ó, igen, a történések, az a rengeteg apróság, mintha cetlik és fecnik borítanának be egy hegyet, ám a csúcson mindössze egyetlen szélfútta üzenet fehérlik: itt jártam. A kupéban vele utazott egy nem is annyira fiatal, de vonzó nő, mandulaszeme volt, kontyba kötötte a haját, többször egymásra néztek, mintha ismerősök lennének. Holnapra elfelejti. Ceglédnél szívdobogás tört rá, összevissza vert a buta húsdarab, aztán rettenetesen megszomjazott, el fogja felejteni. Volt egy palack jobbfajta fehérbora, könnyű osztrák rizling, a nagy filoxérajárvány óta még mindig körülményes minőségi bort szerezni. Egy picike tetű a földindulás oka, rágja a szőlő gyökerét. Amerikából ette a fene Európába. Hozzájuk, Magyarországra dél felől érkezett, a szerbektől, évek óta pusztít. Elveszett az ország szőlőjének a fele. Egy kis tetű. Sok kis tetű. Millió tetű rágja a mélybe ereszkedő, régi gyökereket szívósan, irgalom nélkül. Tenyeréhez passzoló fémpoharát elővette, töltött a palackból, el fogja felejteni. A szép útitárs hölgynek fölmutatta a poharat, egészségünkre. Sértődött tekintet, modortalan alak. Azt gondolja róla, egy faragatlan iszákos. Jaj, drágám. Szolnok után megnézte az arcát a vonatablakban. Milyennek látja más? Még fiatal, nyílt, még tetterős. De meddig? Ránéznek, el fogják felejteni.

Ebben a jelentéktelen, isten háta mögötti sárfészekben kapott szolgálatot, és a feladathoz csábító szolgálati lakást, indul az úgynevezett karrierje. Egy meg egy az kettő, köszönjük szépen. Még Pesten, Stilmayer úrnál, a Párisi téren vett egy új cipőt, jó kis darab, nem is törte föl a sarkát, bőr a talpa, úgy kopog, mint aki jambusokban lépked. Párisi tér a neve, mert még jóban vagyunk a franciákkal. De nem sokáig. Mert Berlin mellett tesszük le a voksot. A Nyugati mellett nemsokára épül egy új épület, egészen pontosan Westend lesz a neve. Westend! Lázasan készülődnek, zajlanak a munkálatok, mérnek, térképeznek, talajpróbát végeznek. Koppan a tégla. Ő meg spondeusokban lépked, kipp-kopp, a halál lábujjhegyen jár.

Milyen elbűvölő kezdet!

Ki van írva a város neve.

Nézzenek oda, érett citromokat potyogtat egy hatalmas ló fara. Máris el lett ásva, és jó mélyre. Nyakig a szarban, nem? Szédülök, hol erre gondolok, hol arra gondolok, ringlispíl. A dohány füstje Pesten kék, itt szürke.

Készüljön föl erre is, minden kifakul.

Tudni akarja a múltat?

Tudni akarja, kik vagyunk, mik vagyunk, hová tartunk?

Nézzen egy ökör szemébe! Kérem, ezeknek a nagy testű, minden sorscsapást bíró jószágoknak jutott a legnagyobb jóstehetség, ők képviselik azt a filozófiát, hogy itt nem lesz valami, hanem marad. Ami megváltozik, az is ugyanolyan marad, ollé.

Olyan gúnyos volt vele a csupasz állú, frissen beretvált kalauz, a Királyi Államvasutak megbecsült alkalmazottja.

El se kezdődött az élete, máris elkongatták a végét. Tegnap még Budapest járdáin szaladt ide és oda, porcukros álmok után kapkodott, most meg itt toporog egy sárga, váratlanul angolos stílusú épület előtt a magyar vidék szívében. Az állomás máskülönben kellemes kinézetű indóház, batyus, kosaras kofákat lát, kucsmás, kalapos férfiakat, kaparják a torkukat, bagóznak, köpködnek a térdig érő csizmájuk mellé, nehéz kabátos szekeresek ordibálnak. Percekkel ezelőtt leereszkedett a Budapestről érkező vonatról, ami hosszú, büszke sípolás után dohogva tovább is haladt Kisújszállás felé. Két súlyos, átpántozott bőröndöt ejtett a porba, egy kisebb úti hátizsák volt még nála.

Hannibal ante portas.

Gál Endre vagyok, tanár, poeta doctus, 1883-ban születtem, írtam egy drámát, a címe Fekete rigó, a hősnő mindig rigófüttyre ébred, ám egyszer… elég. Nem írtam én semmit, nem tudok semmit, nem vagyok senki. Egy nagy nulla! Gál Endre vagyok, nőtlen, törekvő fiatalember, a női nem kiszámíthatatlan természetétől némileg tartok, nem, nem egészen így van, bizonyos nőktől valósággal rettegek. Fönntartással figyelem őket, kitérek előlük, másoknak úgy fogom meg az apró, fehér kézfejét, mint kicsiny bőrkesztyűt, amit a kávéházi asztalon felejtettek. Nem keresem a komplikációt, inkább meghúzom magam egy kávéházi szegletben, hagyom, hogy átjárja zakóm szövetét a dohány illata, lassan iszom a kávét, de néha olyan dühbe tudok gurulni, hogy valamely terem vagy helyiség közepére állok, és kimondok mindent, amit gondolok.

Beolvasok, de olyan keményen, hogy az utolsó lump is fölemeli a fejét, aki az asztalára borulva hortyogott eddig. Tudtára adtam én Ady Endrének is, hogy háború lesz. Meg sem hallotta, magáról szónokolt, aztán megfogta a karom, én már régen megmondtam, fiam.

Ez a város itt a századok folyamán többször elnéptelenedett. A házak között az egymást követő pusztulások dalait fuvolázza a szél. Ez a város fog megölni engem, ez lesz a koporsóm, a temetőm. De nem nyomban, nem dől rám egy templom tornya, nem nyel el egy kút, nem omlik be alattam a föld, nem bicskáznak meg. Lassú és hosszú gyötrődés a jutalmam azért, hogy lefeküdtem Pukker professzor úr kedves feleségével, miután legalább egy esztendeje kérlelt, fenyegetett és könyörgött, végül az öngyilkosság lehetőségét festette föl élénk, láttató színekkel. Kötél. Egy vízihulla vádló tekintete. Ja, igen, a méreg. Van bőven, akármelyik otthoni fiókba nyúl is Eleonóra.

– Ön és a feleségem, uram?

Pukker professzor magasra emelte kicsi, kemény öklét.

– Hányszor!

– Mindösszesen egyszer… volt alkalmam, professzor úr – sápadtan suttogta, nem volt egészen igaz, mindegy.

– Becstelen! Egy cinikus fráter. Egy hitvány alak, egy… kutya! – a művelt ember úgy ordított, mint egy kocsis. Aztán hirtelen lecsillapodott, és gondosan, nemhiába volt főpatikus, végignézett rajta. És újra megtette. Eldöntötte, hogy bár joga lenne, és a becsület is így diktálná, nem párbajozik. Inkább leköpte az ablaküveget, és bosszút szomjazva elrohant. Előbb a fiúgimnáziumból rúgták ki Gált, ahol addig az ifjúság szellemi fejlődésén fáradozott, majd mindenütt a tudtára adták, hol finom csomagolással, hol nyersebb módozatban, hogy megüresedett állás nincsen, betöltötték, illetve: az intézményben nemkívánatos személy. Pukker professzor úr keze messze elért.

Forgolódott, itt fog tanítani, ebben a városban, hunyorgott, mint aki nem akar látni semmit. Vakulnék meg, de tényleg. Nem várt senkit, aki az újdonsült lakhelyéhez szállította volna. De legyen nyomatékossá téve a nevezetes dátum, 1908 augusztusa van, már rozsdásodik a gesztenyefa. Megállt mellette egy hatalmas szekér, hatalmas lovakkal, hatalmas emberrel.

– Tanár úr? – dörrentek rá.

– Az lennék – szólt bizonytalanul.

– Beszállítom, uram – mondta a fuvaros.

– Hová be?

– A lakhelyére – a szekeres bemutatkozott. – Szeva Danuma a nevem. Amennyiben süthető vagy halászlének való halra van szüksége, nekem szóljon. A piacon többnyire megtalál.

Gál fölkapaszkodott a bekecses mellé, jelentéktelennek tűnt mellette.

– Miféle halra gondol, uram? – a tanár méregette a hatalmas embert.

– Harcsa, ponty. De szerezhetek csukát és kecsegét is.

– Értem – mondta. – Aranyhala van?

A szekeres legalább nevetett.

– Ezek itt bolond népek.

– De miért – kérdezte, és valóban érdekelte.

– Nem esznek halat.

– Ezért?

– Ezeknek csak a disznó a hús, a csirke is már afféle pótlék. Mondom, hogy bolondok.

Máris a hosszú, nyílegyenes Vasút utcán zörgött velük a szekér, szemben, az utca távoli végén épület magasodott, nyilván a városháza, olyan impozánsan mutatott. A Vasút utcán tekintélyes, szép küllemű polgárházak sorakoztak, nagy ablakokkal, kovácsolt, virágmintás vaskapukkal, takaros előkertekkel, az út fölé boruló platánokkal és gesztenyefákkal. Ha oldalra nézett, a nyílegyenes keresztutcákban már elárvultak, összementek a házak.

– Álljon meg, kérem.

– Hóóó! – a szekér már meg is állt. Gál lekászálódott a bakról. Hátraballagott, árnyékolta a szemét. A szekeres nem kérdezett semmit. Ez jó volt. Nem nagyon tudott volna mit mondani. Azért néhány lépés után megjegyezte:

– Azért ne nagyon reménykedjen az úr.

Gál visszakapaszkodott Szeva Danuma mellé. Csöndben haladtak, a szekeres néha legyintett az ostorral, fütyörészett. Egyszerre fölkiáltott.

– A jóisten bassza meg! – gyerek futott eléjük, csaknem a lovak alá esett. – Áron a neve – morogta a szekeres.

– Ismeri?

– Az apját ismerem. Nem akármilyen csodabogár!

– Zsidó fiú volt – hunyorgott Gál.

– Fújja az egyszeregyet. Az apja fura szerzet. Arany Sámuel úr. Láttam repülni.

Gál nagyot sóhajtott, édes istenem.

– Úgy ám, kockacukorral etette a felhők lovait.

Na tessék, máris egy habókos helyi istenség, gondolta a tanár.

Egy szegényes fiúiskolában fog tanítani, egy reáliskolában. Ő, aki annyi mindent akart, annyi álmot dédelgetett, most a semmit fogja szolgálni. Egyelőre még csak, amit nagy kegyesen megígértek, nem is gimnázium, ahol elmésebb, egyetemre készülő kölkök koptatják a padot. Iparosok, gazdagabb parasztok gyerekei hallgatják majd, bambán néznek, pacákat ejtenek, sír kezükben a toll. Jóravaló emberek lesznek, persze.

A szekerestől elbúcsúzott. Lakását elfoglalta, számba vette, mire lesz még szüksége, könyvesdobozait holnapra várta. Polc kell biztosan. Meg szekrény. Egy olyan fotelféle, melyben kényelmesen olvashat. Az udvaron legalább búslakodott néhány satnya rózsabokor.

Vizitált aztán a városházi hivatalban, látta jegyző és polgármester, megmutatta magát a kaszinó törzsközönségének, ügyvédeknek és orvosoknak, egy-két vállalkozónak, a gyártulajdonosnak, a malmosnak, majd néhány nap múlva Kollowitz grófnál vendégeskedett, aki váratlanul meghívta a fiatal tanárt, hallott róla, és kíváncsi lett rá, ami korántsem volt magától értetődő. Az úr ritkán mutatott érdeklődést az emberi nem ilyen vagy olyan titulussal bíró, helyi képviselői iránt. A gróf enyhén szólva bogaras ember, ez köztudomású volt, a városi potentátokkal szeszélyesen bánt, nyilván lenézte őket. Mint egy Jókai-regény itt felejtett különössége, aki egy sziget elvadult bokrai mögül szemléli a világot. De Gált meghívta, akit újra Szeva Danuma szállított a kastélyba. Úgy fújt a szél, mintha ki akarna seperni minden gondolatot az elméjéből.

– Maga is Endre, én is Endre vagyok, proszit – a gróf tűnődve emelt a poharán, intett, kövesse. Föllépdeltek a kastélylépcsőn. Az úr egy női szobába vezette Gált. Finom bútorok, a por nem kellemetlen, diszkrét az illata, s valami sejtelmes rossz. Bánat talán? Kollowitz megállt egy első pillantásra is komoly művészi értékkel bíró festmény előtt, mely fiatal nő félalakos portréja volt. A nő nem volt különösebben szép, de a szeme nagyon messze nézett.

– Feleségem, Gizella – a grófnak fekete vonás lett a hangjában.

– Gyönyörű teremtés.

– A szíve – szólt csöndesen a gróf.

Gál, aki már hallotta, hogy magányosan él az úr, hirtelenjében nem tudott mit mondani. Nem kérdezheti meg, mi volt a halál oka.

– Sajnálom, uram. Végtelenül sajnálom.

– Árvay Gizella – mondta a gróf. – Tudja, miért halt meg?

– Nem, gróf úr.

– Mindegy! – és az úr már fordult is. – A lányomat Karolinának hívják.

– Értem, gróf úr.

– A nevelőnőjét elbocsátottam. A társalkodónőre sem tartottam igényt.

A tanár hallott erről. A kisasszonyoknak, igazából már nem voltak fiatalok, menni kellett a kastélyból. Nem volt más bűnük, mint hogy nők voltak. Különböző nők, szavak mesterei, tanulmányok képviselői, okos, élénk, szigorú és sértődésre hajlamos teremtmények. Menniük kellett. A grófnak nem volt szüksége többé a társaságra. Ezen Karolina joggal háborodott föl. De papa! Az úr hajthatatlan volt. A lány sápadtan, végeredményben halálra sértve bámult, aztán egy reggel a gróf döglött békákat talált a hálószobája ajtaja előtt. Karolina sokáig nevetett.

– Lányom Bécsbe utazott, tanár úr. Lásson világot, ne fojtogassa a gyász.

– Értem, gróf úr.

– És akad a világnak olyan dolga, amit nem ért?

– Mindent meg tudok magyarázni, jóllehet semmit sem értek. Tanár vagyok és költő, gróf úr.

Ezen a gróf elmosolyodott. Újra az udvarra értek, a jókora napernyő alá, várta őket az édességgel, borospalackokkal terített asztal, amely árnyékot vetett a világos kavicsszőnyegre. A gróf váratlanul heves politizálásba fogott, Gál igyekezett koncentrálni.

Abban egyetérthetnek, és nyilván egyet is értenek, hogy a 19. század lényegét tekintve még tart. Miközben fortyog a mély, robbanni kész feszültségek tartják izgalomban az élet alsóbb regisztereit. De bármelyik pillanatban megérkezhet a huszadik, egy csettintésre akár, egy pisztolylövésre. Mit gondol a Monarchiáról? Fenntartható ez az állapot? A nemzetiségek több jogot kérnek? Választójogot a szlováknak, románnak, szerbnek? Megkapnak minden önrendelkezési főfogást és desszertet, tegyük föl, s ha igen, megelégednek? Nem lenne-e elkótyavetyélve minden, ami magyar? A demokrácia nem humbug véletlenül? Nem egy épületes marhaság?

A gróf érezhetően egyetértésre várt.

Gál Endre annyit válaszolt óvatosan, kellő visszafogottsággal, hogy meglátása szerint olyan század köszönt az emberiségre, amely egyre kényelmesebb és izgalmasabb alternatívákat kínál a létezés módozatait illetően. Nézze meg a gróf úr, egyre otthonosabbak a székek, a heverők, a kanapék, az ablakok nagyobbak, soha nem volt ennyi kapaszkodója, kilincse, fogantyúja vagy lépcsője az embernek.

– Ez igaz – szólt az úr. – Arra is van válasza, miért több a fogantyú?

– Van, gróf úr. Jobban kell kapaszkodni. Ez a század vágtat.

– Eddig is kellett. Fújt a forgószél, volt örvény és földindulás.

– Lényegesen nagyobb a történelmi iram. Az embernek azért kell kapaszkodnia, mert a saját mélysége akarja elnyelni.

– Magunkba hullunk.

– Valahogy úgy, gróf úr.

Rendesen, módszeresen ittak, nem túl gyorsan, nem is szórakozottan.

– Mégis fennáll az általános kényelmetlenség lehetősége – folytatta Gál. – Fölbecsülhetetlen mértékű feszültség fog származni abból, hogy minden gyorsabban történik, és hogy túl sokat akar megtudni az ember. Az ember tudásszomja és kíváncsisága, az ötletessége lenyűgöző. És halálosan veszélyes.

– Fél? – az úr töltött a Dunántúlról hozatott francia eredetű borból, cabernet sauvignon, régebben ilyen nem termett a magyaroknál. A járvány után szólni kellett a franciáknak, könyörögtek nekik.

– Igen, gróf úr – és ránézett a határozott mozgású lányra, aki éppen kávét szervírozott ezüsttálcán. A lány különösebb feszélyezettség nélkül pillantott vissza. Milyen merész. El is mosolyodott. Tizenöt éves sincsen, de nyíló rózsát játszik, Gál újra a gróf felé fordult.

– Szóval maga is fél, tanár úr.

Gálnak még szokatlan volt, hogy tanár úrnak szólítják. Egy-két éve ő loholt hajlott hátú, károgó professzorok után, hajlongott nekik, tintás ujjakkal vitte utánuk a paksamétákat, az elszóródó jegyzeteket. Igenis, kérem, hogyne, kérem.Most hirtelenjében valaki lett.

– Arra gondolok – mondta még –, hogy már bekövetkezett az is, aminek nem lett volna szabad. Sokkal könnyebben öl az ember, mint bármikor a története folyamán. Némi cinizmussal úgy is mondhatnám, sokkal kényelmesebben.

3.

Gál még kora ősszel, a szeptemberi munkába állása után meglátogatta Zalatnai fényképészt, aki néhány éve nyitotta meg műhelyét a főtér sarkán, mellyel csaknem szemben állt a református templom, ami előbb szürke színű volt, mint az ország összes ilyen kálvinista építménye, majd egy elmés panama révén legalább száz testvérével egyetemben okkersárga színezetet kapott. Zalatnai éppen keretezett. Egy gazda megörökítette a disznóvágást. A kapitális méretű, perzselt állat körül mosolyog a család apraja, nagyja.

– Hogy érzi magát minálunk, tanár úr? – kérdezte fennhangon Zalatnai.

A tanár tekintete körbejárt a helyiségben.

– Talán úgy, mint egy okleveles állatidomár a dzsungelben. A halász tényleg hasbeszélő?

– Kovalik, hát persze.

A tanár minden egyes falra akasztott fotót tüzetesen megnézett.

– Van maguknak kommunistájuk?

– Hogyne, az nagy divat ma, kérem. Cucialistának lenni.

– Titkok?

– No persze, mint csillag az égen. Elmaradott az itteni ember, de a titkokat szereti. A buta sincs meg rejtély nélkül, nem igaz?

A tanár szórakozottan bólogatott, aztán a fényképész szemébe nézett.

– Ismer-e egy bizonyos Pukker professzort?

Zalatnai fényképész gondolkodott.

– Nem. Azt hiszem, nem volt az úrhoz szerencsém. Nem szolnoki az illető? Az a helyzet, tanár úr, minálunk aligha húzza sokáig bárki is, aki professzor. Ez nem egy tudós elmének való vidék. Álmodozni persze lehet.

– Mert mi lesz egy tudós alkattal?

– Éhen hal vagy agyonverik. Melyiket választja?

– Még gondolkodom, Zalatnai úr – a fiatal tanár megkönnyebbülni látszott.

– Bármit kérhet, bármit rendelhet nálam. Az én fotográfiáimon megtekinthető az egész világ – nevetett a fényképész.

Zalatnai fiatal ember, még melankolikus tekintettel szemléli a világot, és túlzott hangerővel adja tudtul a közlendőjét. Asszimilált egyén. Csak nehogy verseket írjon ő is. Egy nap még meglepi az évek óta sokasodó paksamétájával. Kézzel írt, rettenetes mennyiségű, részegen dülöngélő sorok Petőfi modorában. Különben Gálnak éppen Zalatnai juttatta tudomására, hogy Bernát úrnál alkalmazásban áll egy bizonyos Rényi Géza, aki férfiúmasszőr. Vigyen Rényinek szappant ajándékba. Szappant? Azt, gyűjti. Bernát a város vizes részlegének nagy tiszteletű direktora, fürdőmester és igazgató, és érdemes mihamarabb vizitálnia a birodalmában.

A tanár az első este a kaszinóban nem állt be a kártyajátékosok közé, kibicelt inkább, a hangulatot, a jellemeket és az indulatokat figyelte. Igyekezett nem berúgni. Mint új fiúnak, sok embernek kellett bemutatkoznia. Jól megszorongatták a városi uraságok. Mint akik a csikorgó parolájukkal akarnák bizonyítani, derék és kemény magyar emberek. Állják a sarat. Gőgösek is voltak, magabízók. Sokat beszéltek, és sokkal nagyobb aggodalmat mutattak az időjárás szeszélye, mint a világpolitika alakulása miatt. A választójognál fontosabb a termés minősége, a földeket ellepő vadnyulak, ürgék, egyéb rágcsálók regimentje. Vagy a marhavész. Dehogyis hallottak Röntgenről vagy Freudról, Mahlerről vagy Bartók Béláról, ez nem az ő reszortjuk. Egy helyi liezon lényegesebb esemény, mint az orosz–japán csetepaté vagy a szentpétervári munkásfölkelés. Meg is lepte, hogy érdeklődött valamelyik, nem tartana-e a tanár úr egy előadást a kaszinó igényesebb gondolkodóinak.

Természetesen, magától értetődik.

És milyen téma jutna legelébb az eszébe.

A magyar poézis.

Lett egy kis csönd.

Aha, a magyar poézis.

Később meglátogatta a gyógyfürdőt is. Valóban barátságos embernek mutatkozott Bernát Vilmos, az igazgató, illetve Rényi úr, a masszőr, ő nyomban meg is mutatta a szappangyűjteményét. Svéd és lapp szappanok, itáliaiak, Schleswig-Holsteinből valók, párizsiak, bukaresti és belgrádi szappanok.

Nemcsak áztatta magát nála, nemcsak masszíroztatta a testét, amíg fájdalmat nem érzett, ami végeredményben jó volt, hanem elmélkedett is. Átgondolta. Nem szabad nyomban elszontyolodni, élőhalottá válni. Tilos. Ha elsorvad itt, ha ez lesz a rendeltetése, legyen, de még ráér a nyomorúság elfogadására. Seneca halhatott volna hamarabb, de megvárta az üzenetet. Az anyja, amióta itt van, minden másnap írt. Egy szülő egy idő után ugyanazt mondja, mert honnan is jutna az eszébe valami újdonság, modern. Voltak levelek, amiket már el sem olvasott, bontatlanul hevertek az asztalán, csupa vád, csupa könyörgés, mintha éppen ő tehetne arról, hogy idekerült.

Az egyik utolsó kívánsága Tibi bácsi volt.

Ígérje meg, hogy gondját viseli!

Gál eddig csupán képeken látta a nagybátyját, aki már gyermekkorában intézetbe került, és már gyerekként is Tibi bácsinak nevezték. Még a századforduló előtt kapott elhelyezést. Gál anyja havonta egyszer eltűnt, ilyenkor két napig volt oda, a titokzatos Tibi bácsit látogatta valamelyik hegyi szanatóriumban, az éppen aktuálisban. Gál apja nem nyilatkozott a különös tényállásról, de szótlanná vált, míg ő felügyelte egyetlen gyermeküket.

Tibi bácsi komplikált természetű elmebeteg volt, hisztérikus és paranoid, olykor istennek képzelte magát, máskor delphoi jósnak, de volt mozdonyvezető is. Gyakran becsinált. Gál ennyit tudott róla, meg a képét láthatta, amit el is hozott magával. Nyílt és ártatlan tekintet, egy fiatalember macskákat tart, a nyakuknál fogja őket, a kis állatok belemerevednek a mozdulatba. Meddig tartott a fényképezkedés, kérem? Nem tanultak meg repülni, súgta az anyja. Ötödik emelet. Iparosköz. Csupa derék mesterember, itt senki üvegből nem iszik. Tibi bácsi zokogott. Nem repülnek a cicák. Ő repülő cicukát akar. Három ember birkózta le, amikor elszállították Tibi bácsit, az egyiknek leharapta a fülét. Rényi Géza olyan finoman masszírozta, hogy elaludt vagy inkább elájult. A masszőr lágyan pofozgatta.

– Baj van, tanár úr?

– Dehogy. Nem, nincsen baj… csak…

– Csak?

Gál sehogyan sem értette, miért kérdezi. Mert ez valahogy nem is kíváncsiság volt. Intett a masszőrnek, hajoljon közelebb, s bár senki sem hallhatta őket, suttogott.

– A grófi rezidencián láttam egy lányt. Szolga lehet, valami ilyesmi.

Rényi Géza a foglalkozása következtében jelentős információk hordozója volt, nem sokat vívódott, semmiképpen sem tekinthető indiszkréciónak, ha elárulja, miféle személyre irányul a fiatal tanár érdeklődése.

– Olyan almahéjszájú volt? – kérdezte.

– Nahát, ahogy mondja, Rényi úr.

– Copfja volt.

– Pontosan.

– Sós Ernának hívják, egy olyan kis veréb. Az apja szar alak, már bocsánatot kérek. Nagyon csodálkoznék, ha lenne abból a lányból valami.

Gál mintha meg sem hallotta volna a prognózist.

– Nem láttam még óriási verebet, de el tudom képzelni, milyen lehet – Rényi úr szórakozottan folytatta a dögönyözést. Még jó, hogy piócái nincsenek, gondolta Gál, de tévedett. Mert voltak.

4.

A határban törték a kukoricát, gyűjtötték a napraforgót, a földbe szórták a repcemagot. Jónás kora reggel az udvaron intézkedett, kiadta embereinek a napi teendőket, most a földekre indult, szokás szerint Zimányi, a gépészmester kísérte. Bézsé Gerzson az egyik automobillal babrált. Könnyen illant a harmat, gyűjtögette fogyatkozó erejét az őszi meleg. Kollowitz gróf pedig ebben a pillanatban csodálkozhatott rá egy tétován kibuggyanó magömlésre. Jan Kaspar már repült a csehországi Pardubicében, saját készítésű repülőszerkezettel. Megszületett a cseh Ikarosz! Szent Vencel sörissza népe által meg lesz hódítva a magasság! Ezt a tavaszi eseményt taglalta egy őszi cikk! Sigmund Freud kijelentette Bécsben, hogy az élet értelmére vonatkozó kérdések az emberi lélek betegségére utalnak. Nahát. Valóban beteg lenne, aki mindegyre azon töri a fejét, mi végre élünk, hogy mi a célja, mi az értelme jónak, rossznak, küszködésnek?

Újsághírek helyett gyakran modern költeményeket tartalmazó könyvet olvasott a gróf úr, képzeletét fölcsigázták a fülledt hangulatú verssorok. Karolina miatt silabizálta ezeket az irományokat, aki bolondja lett minden harsány és elvetemült újdonságnak. Akár egy dögkút, sóhajtotta szokásos üldögélőhelyén, a nagybeteg diófa árnyékában. Már jelentősen megduzzadt a hímtagja. A kirelejzumát, miféle boszorkányság ez? Lassan oldalra eresztette a könyvet. Nem sok ideje maradt. Fölnyögött a csodálkozástól és a gyönyörtől.

Ej, mihaszna férfimag! Szertelen magocskák. Kiabálnak, forgolódnak, hová futnak, szétszélednek a semmise világban. Mennyivel több a méltósága a női ölben trónoló, s a barlangjából időnként kibukkanó petesejtnek, aki végtére is királynő. Ezek meg, tapogatta magát, ingatta a nehéz, loboncos grófi fejét, izgága kalandorok, Odüsszeuszok, Szindbádok, Petőfi Sándorok! Szélfiúk! Reccsent a szék, ahogy fölállt, kezében a bot. A könyvet a hóna alá vette, szivarra gyújtott, érezte a terjengő hideget az ölében, ott pusztulnak éppen mindahányan.

– Semmirekellők! – morogta.

Csatatér a férfiöl. Mennyi kis halott. Kiköpött, a szivart megszívta, keresztet vetett. A kislányára gondolt aztán, a drága Karolinára, fölélénkült kedélye máris elkomorult. Letette a kerti asztalra Ady Endre verseskönyvét, a többi mellé. Ivott a borból. Hevert az asztalon mindenféle iromány. Freud például, a renegát Petőfi, Eötvös József. Victor Hugo, Tolsztoj Leó! Albumok nagy, mindent látó, angyalokat embernyelven megszólítani képes festőktől. Túlbonyolított akadémiai tájak, csavargófejek, csöndes, gyümölcsökkel megrakott asztali képek.

Járkálni kezdett, a szolgák feszülten figyelték a dühös oroszlánt. Dehogyis merészelték háborgatni. Még a gazdatiszt Jónás se zavarta volna, aki pedig olyan volt, mint Péter apostol lehetett, nagy, szögletes, eltökélt, érzékeny és néha még félénk is, mint egy gazdátlan bot. Jónás az a fajta ember, aki sokkal többet tud annál, mint amennyit az ember első pillantásra föltételezne róla. Ott dolgozott benne egy rettentő nagy ismeretség a világról, miközben fogalma sem volt arról, hogy a jóisten az ő vállán tartja a kezét. De mindig pontosan tudta a helyes irányt. Kollowitz magában dünnyögött, ahogy a szél kering egy öreg fa törzse körül, miatyánk, szépen kérlek, figyelj jobban oda. Miatyánk, legyen gondod Árvay Gizellára ott fönt, ahová magaddal vitted!

A kerti asztalon újságot lapozgatott a szellő, a címlapon a dátum bekarikázva. Az 1910-es esztendő szeptemberét jelezte a piros karika, amikor a lába, a háta és az ízületei fájdalmait méltósággal viselő gróf Kollowitz Endre magához rendeltette Arany Sámuelt, a városi mindenest, titokzatos szerkezetek, a földben és régi bútorok fáiban időző szellemek, könyvek árnyalakjainak ismerőjét és tudóját. Egy olyan valakit, aki bármikor szerez trombitát vagy hallókészüléket.

Hiszen ő csak egy szerény, szerény ember.

Egy balek vagyok, egy balfácán, szerénykedett általában Arany, összetette két tenyerét, a szemét forgatta. Fölkapta a forgószél, a buták meg azt hitték, repülni támadt kedve. Ja, igen, repült is, csak éppen nem szórakozásból. Csillogott Arany szeme, mint az úri szabó gyűszűje. A szakállát simogatta tűnődve és sajnálkozva, annyi baj érte őt, csoda, hogy még mindig az élők között keresgélheti az alamizsnát. A kaszinóban mindenki tudta, hogy asztalt is táncoltat, ha arra támad kedve.

– Arany Sámuelt akarom! Minutában! – kiabált a gróf.

Előfutott Kőris, a kertész, ő tartózkodott a legközelebb, földes volt a keze, még a gereblyét is elejtette.

– Hallottad, mit mondtam?

– Igen, uram, tökéletesen.

– És azt tudod, hogy ami itt van, az pusztaság?

Ellenséges felhanggal érdeklődött a gróf, a kezét csípőre tette.

– Úgy érti a gróf úr, hogy ami a kastélyparkon túl terül. Hát persze. Sajnos – bólogatott Ferenc.

– Nem úgy értem, ostoba – toppantott a gróf, ami papucsban elég mulatságosan hatott. – Ez itt – körbemutatott –, a kastély udvara, a park, a pagony vagy mit tudom én, mi, ez a pusztaság. Ami belül van, az az igazi pusztaság. Ez neked kert?

Kőris Ferenc a kopaszodó fejét vakargatta. A felesége halála óta megváltozott az úr, a finom, kellemes ember szeszélye aggasztó mértéket öltött. Félelmetes volt a belőle áradó erő, néha már-már állatias. Mire ezt elgondolta szegény, mellettük állt Pagonyi komornyik is.

– A lélekről én nem vitatkozhatok.

Kőris szorongva mutatta, mennyi minden nyomja a vállát. Ha az úr a zsidót kéreti, abból nem sül ki jó. Annak az lesz a vége, hogy Arany a kelleténél nagyobb befolyása további megerősítést kap. Sokkal többet, mint amennyi indokolható és szükséges.

Föl fog borulni a rend!

Ahová a zsidó beteszi a lábát, ott gyökeres változás várható. Ott semmi sem lesz a régi. Ezt az állítást még a pedáns Jónás is vallja és respektálja. Zimányi úr nem kevésbé. Jónás urat meg lehet kérdezni. Ami új, fölforgat. Pedig milyen szép a régi. Nem nyomakodik, nem ráz bele a napkeltébe időnek előtte, rendesen tér nyugovóra, és nem hiszi azt, hogy mindennap fel kell találnia valami marhaságot. Megnyugtató! Nem helyesebb, ha áll az idő, mi nem öregszünk, nem múlunk? És olyanok lehetünk, akár egy borostyánkőbe fagyott pillangó. Pagonyi bólogatott, valóban. Milyen helyesen látja az úr. Rettenetesen elhanyagolt a kastélykert.

5.

Arany Sámuel kalandor volt és megátalkodott realista. Mindazonáltal több szemtanú beszámolhatott volna arról, hogy élénkebb szelekben látták őt fölemelkedni és repülni, pajták és háztetők fölött keringeni, a katolikus templomtorony mellett elszállni. Látták szemmel és kézzel gyógyítani, dohogó masinákat megszerelni, hatalmas könyvet silabizálni. Az egyik tavaszi piacnapon, amikor a főtéren Kossuth szobrát a járdakövezethez közelebb hozták, benyúlt egy lázas asszonyság szoknyája alá, és kikapott onnan egy éppen világra érkező újszülöttet.

Nem most jelentkezett a kis bolond? Tessék, lányom, szoptathatsz.

Ha háromszáz évvel korábban él, boszorkányként égetik el, csak előtte úgy megkínozzák, hogy kihugyozza a forró aranyat, amit addig rejtegetett. Mágus lett volna, akinek fogókkal tépkedik a testét. Olyasféle firma, aki biztosan túlél egy pogromot, jóllehet betört fejjel és ficamodott tagokkal. Személyre szóló, gravírozott széke volt a szolnoki kaszinóban. A kenderesi kastély melletti függönyös fogadóban ágy várta és hitelkeret. Igen nagy balszerencséjére egyszer a Holdon ragadt. Az olvasókör tagjainak azt bizonygatta ennek a rendkívül kellemetlen kalandjának az elbeszélése alatt, hogy ott, ezen a kietlen, ám mégsem egészen élet nélküli égitesten a kártyapartnerei aljas indokból leitatták és kifosztották.

Aztán mit játszottak a Holdon, Arany? Preferánszot, pasziánszot vagy pókert?

Klábert is, kérem. Tarokkot!

Te meg hamiskodtál, Arany?

Soha nem csal ő, azt se tudja, hogy ügyeskednek a jellemtelenek. Ha akarna, se tudna cselezni a más kárára. Úgy történhetett, hogy játék közben mérget csöpögtettek az abszintjába, sunyin megitatták vele. Miután a tagjai elgyöngültek, és magatehetetlenné vált, nyakig ásták egy kráter homokjába, majd magára hagyták. Segítségért kiáltozott, mind elhalóbb hangon. Végül minden erejét összeszedte, és elordította, hogy a rejtekzsebében van egy aranygyűrű, egy szerelmes albán hercegnőtől kapta, azt szívesen odaadja annak, aki megmenti. No, igen. Nyomban előbukkant egy torzonborz sárga emberke, és kiszabadította. Meglepően finom rummal, aromás szivarral kínálta, és megmutatta neki a hazafelé vezető utat. A holdlakók nem zöldek. Sárgák, kérem! Mutogatott neki ez a holdlakó.

– Arany, barátom, nézzed, ott a Föld, a te otthonod, kotródj haza szépen.

Amikor megérkezett, olyan csókot nyomott az asszonya arcára, hogy még a szolnoki rabbi is hallhatta, pedig az süket, akár az ágyú. Felesége Judit volt, három gyereket neveltek, két lányt és egy fiút. A család többet várta haza Aranyt, mint amennyit látta, de ha otthon időzött, abban sem volt köszönet.

– Láttad-e, Zalatnai – kérdezte a fiatal fotográfust, akinek a műhelye egyre népszerűbb lett –, hogy körberepültem a templomot?

– Nem láttam, mert nem repült, Arany úr. Inkább sántikált.

– Pedig repültem, te balga. Ha pedig a magosban forogtam, látnod kellett volna. Ha pedig láttad, a masinádat is csattogtathattad volna.

– Nem azt mondta, hogy a szél kapta föl? Beszél Arany úr összevissza! – replikázott Zalatnai, különös feszültség volt a két férfi között.

Arany egyszer fölkéredzkedett a városka református templomának tornyába, behízelgő beszéddel, pénzzel, egyéb hitegetéssel elérte, hogy fölhaladhasson a meredeken tekergő csigalépcsőn. Mondta is a fényképésznek, a keresztények hite olyan, mint a csigalépcső, szédület. Kanyarodik, folyvást csak kanyarodik, úgy ér föl az égbe. Zalatnai váratlanul ellenkezett. Szerinte meg éppenhogy a zsidók hite ilyen kacskaringós. A jól értesült helyi antiszemiták, akik itt is kinőttek az árokpartról meg előbújtak a kaszinófüstből, azt híresztelték, Aranynak köze van egynéhány kisgyerek eltűnéséhez. A gyerekek ugyan mind egy szálig előkerültek, de ahhoz már nem volt köze Aranynak.

Véres a szád, Gold!

Véres a kezed, Arany Sámuel!

Csodarabbik és mutatványosok rokona. Jámbor és kegyes haszidok küldtek neki mazsolát, fügét és kockákba dermedt lekvárt, északról, keletről, a világ végéről. Látott Belgrádban egy egyetlen fűszállal zenélő fűmuzsikust, akit Koszta Nérónak hívtak. Máskülönben egy szeretni való senki, csak szopogatja a savanyúcukrot, sohasem rágja szét. Arcátlanul terjeszti magáról, a mindenséghez bejáratos. Szervusz, itt van a te Aranyod megint. Csak egy morzsácskát kérek belőled! És nevetnek mind a ketten, Arany Sámuel és a mindenség. Úgy tartja, Isten nem kimondhatatlan név, inkább megfelelő állapot. Ha Isten van, sajnos akkor se lehet mindig. A lényeg az, hogy ha van, ha nincs, mi igyekezzünk jól érezni magunkat.

– Azonnal hozzátok ide Arany Sámuelt! Iparkodjatok! – parancsolta dobhártyaszaggató hangon a gróf.

Persze a zsidó nem időzött otthon aznap. Várható volt. Hiába autózott be a városba Bézsé, felesége, Judit a fejét rázta. Fogalma sincsen, nem lett az orrára kötve, hol lehet a mihaszna. Bézsé került egyet, a Molnár-patika felé fordult, lassan gurult az automobillal, nézelődött, hátha meglátja az érintettet, miközben szemernyi kétsége nem volt afelől, milyen jól áll neki a bőrsapka, amit kis csatos szíj fogott át az álla alatt. Lassított, meg is állt, és miközben biccentett, a legmegnyerőbb mosolyát vette elő a férfiúi repertoárból.

– Jó napot kívánok – szólt a fiatal Molnárné, éppen a patika előtt állt.

– Ha magát látom, nekem már szép a nap, asszonyom.

– Csak balesete ne legyen – szólt az asszony elpirulva, és Bézsé, ahogy elindult, tényleg majdnem belehajtott az árokba.

– Maga miatt, Márta! Maga miatt!

Másnapra Arany Sámuelt előette a fene, híre érkezett, hogy a tamási úton közeledik a kastély felé, maga Szeva Danuma szállítja. Úgy is volt. A kortalan fuvaros, akiről senki sem tudta, mennyi lehet az éveinek száma, és olyan volt, mint egy időtlen bútordarab valamely sokcsaládos otthonban, elég feszültnek látszott. Arany szilvamagokat köpködött, és nem mindig találta el a földet, az pedig nem olyan nagy tudomány. Már három magot a fuvaros nyakába köpött.

– Zavar a köpködésed, Gold, hogy a jóisten bal keze varrja be a szádat.

– Igazad van, Szeva, el is teszem ínségesebb időkre ezt a zacskót. Fosat a szilva. De érdekelne, miből gondolod, hogy az Úr jobbkezes? – jegyezte meg Arany, és látszott, valóban izgatja ez a kérdés.

6.

A gróf egyre türelmetlenebbül várakozott a kastélypark bejáratánál, végül megpillantotta őket. Tudta, hogy így lesz, súgták az ösztönei, hogy megjelennek neki.

– Ők azok! – suttogta izgatottan, a vásári cirkuszostól kommendált távollátót kereste elő a zubbonyából. A távlátóban kékebbnek tűnt a szekeresek könnycseppje, és pontosan erre tartott a jármű, a kastély felé gurult. Nőtt a könnycsepp, gyorsan növekedett. Nem sokkal a temetés előtt is volt szerencséje a bagázshoz. A gróf meg nem tudja mondani, hányszor kerültek a szeme elé.

Most is mintha egy szempillantás telt volna csak, máris az udvari bejáratnál gurultak, hallatszott a heves vitatkozásuk. Lebbent a ponyva, megjelentek a borzas tökfejek, és máris pimaszkodtak, hőbörögtek.

– Nagy fába vágta a fejszéjét gróf úr, nemdebár.

– Nem is fejsze, csak szekerce.

– Bugylibicskával vágna százéves tölgyet!

– Leveseskanállal megy a tengernek, hahaha!

A gróf dühösen toppantott.

– Aztán miért izgat ez titeket?

– Nem lenne elég egy takaros kis veteményes?

– Néhány engedelmes kóró, alázatos gyomocska?

– Szolgarózsabokor, hahaha!

– Mennyire elegem van a gúnyolódásotokból, tökfilkók! – toppantott Kollowitz.

– Csak mondanék én magának valamit, gróf úr.

Kollowitz gyanakodva figyelt, csapdát sejtett, nem is alaptalanul.

Addigra a gróf köré gyűlt a kastély személyzete, feszülten méregették, miféle társasága akadt az úrnak. Efféle zavaros esemény máskor is előfordult. Már hogy nem nagyon láttak semmit és senkit, az úr mégis szenvedélyesen diskurált. Ordított és hadonászott. Bizonyára az ő képzeletében időző rémalakok és egyéb lények miatt ugrált a fájós lábával. Ernához önkéntelenül szólt oda egy idősebb lovász, az úrnak eszét vette a gyász, azóta ilyen furcsa, de a lány határozottan rázta a fejét.

– Nem látja őket? – kérdezte a mellette sündörgő férfit.

– Kiket kellene?

– Persze hogy nem. Hogyan is láthatná! – bólogatott Erna.

– Mert te mit látsz, kislány?

Sírtak a mihasznák a ponyvás kocsiban. Zokogtak és vihogtak. Meg sugdolóztak, nevetgéltek. Folyt a könnyük. Kimásztak a kocsiból, nyújtózkodtak, zsibbadt tagjaikat tornáztatták, visszabújtak a penetráns szagba. Kik voltunk? Senkik! Kik lettünk? Minden! Kik vagyunk? Te meg én, hahaha!

– Hol a felesége, Endre? Merre időzik az áldott asszony? – nyikorogta az egyik senkiházi.

– Hiszen éppen két esztendeje temettük. Ömlött akkor, azon az átkozott napon, mintha dézsából öntötték volna, olyan vihar tört ránk.

– A kislánya hol időzik, gróf úr?

– Mit mond, nem értem! – ordított Kollowitz, a lebbenő szél elfújta a szekeres gúnyolódó csilingelését.

– Hol a cserfes Karolina?

– Merre emelgeti a bécsi szellő a kisszoknyáját?

– A Vakunikornis Lánynevelő Intézetben, tudod te azt, marha!

– Hahaha, hahaha, nincs is olyan intézet, gróf úr!

Kollowitz a botjával verte a földet, nyögött fájdalmában, pofátlan népség.

– Adjátok elő, mit akartok, a hétszentségit!

Csönd lett, tanácstalan. Némán bámult a kastély népe is, a szekérből sem kotkodácsoltak. A szakácsnő tolatott előre, Róka Mária.

– Nincs jobb dolgotok, mint ezt az elgyötört embert vegzálni? – kiabálta Róka Mária. – Alászolgája! Fel is út, le is út.

Eszük ágában sem volt eltakarodni.

– Lenne itt egy más lehetőség – bugyogta az egyik mutatványos.

– Aztán miféle?

– Hogy nem maga miatt jöttünk, gróf úr – röhögött a másik.

– Hát akkor meg ki miatt?

– Hahaha!

Dehogyis méltóztattak válaszolni a tisztelt pernahajderek.

Kérdezd meg az időt, mi volt tegnap, mi van most, holnap mi lesz. Mit válaszol? Semmit sem válaszol, csak perceg, csak fut, csak vánszorog. Tudom, nem tudom, tudom, nem tudom. Mint hallgatag folyó hátán a zajló jégtáblák. Madárijesztő integet a határból, bevarrták a száját. Minden áldott este elhallgat a határt összekószáló szél. Nem úgy van az, hogy ki lehetne sajátítani. Veled múlik, de soha nem neked. Hiszen már itt se voltak a könnyszekeresek! Kámfor!

Forgott az úr, el is kábult, mámoros lett, mintha a kelleténél több bort locsolt volna magába, hiába meresztette a szemét. Aztán lemondóan legyintett. Ha nem voltak itt, akkor is mindig itt voltak.

Szétszéledtek az emberek, apraja-nagyja sietett a dolga után. Hallatszott Jónás erős baritonja, a munkát vezényelte. Csak Erna óvakodott oda, ahol a szekér állt az előbb. Ott topogott, tekergette a nyakát. Érezte a szagot. Azt a penetráns büdösséget, amit hoztak. A porban könnycseppek feketélltek. Mintha az ő arcát mintázták volna.

– Szervusztok, szervusztok – suttogta.

Visszaszólt a határ.

– Szervusz, szervusz, hahaha!

Kiabált érte a szakácsnő, hol kószál. El kell nyisszantania három jérce nyakát.

7.

Szeva Danuma ezeréves járgánya begurult az udvarra. Itt járt egy szekér, máris érkezett egy másik. Nincs ezen mit csodálkozni. Annyiféle szekér nyikorogja tele a haza hepehupás, tengelytörő útjait, hogy csak a bolond elmék tarthatják számon. A józanok legfeljebb becsülnek, óvatosan saccolgatnak. Szekéren utazott a fél ország, magyarok, németek, szlávok és románok. Szekérrel utazott még tegnap a csepűrágó, a paraszt, a vásáros és az idegen ajkú telepes, aki messze földről, külföldről hurcolkodott. A szekér olyan volt, mint a mozgó ház. A zsidók sem gyalogosan, inkább szekéren hurcolkodtak be a végtelen Galíciából vagy Morvaországból, de ez már régen volt, száz éve is talán.

Úgy prognosztizálták máskülönben, hogy hamarosan modern, rendkívüli sebességgel vágtázó, egyvágányú kocsikon közlekedik a világpolgár. A vonatmozdony nem két sínen fut majd, egy is bőven elég lesz neki. Biztatóak a kísérletek. Viszont számos, emberi kézzel gyártott Ford vagy jungbunzlaui Skoda vágtat Budapest macskakövein. Különleges esetekről adtak számot az újságok, minden napra jutott egy hír. Olvasta minap az úr, hogy rettenetes baleset történt az Andrássy úton, ripityára tört két összeszaladó autó. Aztán a forgalmas Kálvin téren tarolt a halál. Lángnyelvek, gomolygó füst, jajgatás. Két tűzoltóautó érkezett máris, csikorogtak a kerekek, csillogtak a tűzoltók sisakjai. De már nem volt mit oltani. A maradék füst szállingózott gyászosan. Leszakadt karvégtagot talált egy kávéházi cipőpucoló gyerek, még kéken füstölt az ujjak között a drága szivarvég.

– Hát ez a Braun úr keze, nem?

– Neki van ilyen szép, vastag pecsétgyűrűje!

A gróf a fejét ingatta, képzelődik a firkász, színezi a valóságot. Automobilja persze volt a grófnak is. Ahogy ígérte azon a gyászos napon, a félkarú Bézsé Gerzson cirka három nap alatt megtanult a kormánnyal bánni, gázt adni, fékezni, kanyarodni és megállni, felügyelni a durrogó, kényes jószágokat. A közlekedési szabályokat is könnyedén betanulta. Tehetséges volt, az az igazság.

Ott állt meg ez a szekér, ahol az előbb a gúnyolódókkal az övék. Szeva Danuma elnyűhetetlen bőrbekecsében egyszer megállt a bicska, csak kimeredt a cserzett, pálinkával is keményített bőrből, nem tudta átütni. A szívét célozta valamelyik részeg marha. Danuma józanra pofozta, aztán megparancsolta, húzza ki a bicskát. Aranyszájú ember volt Szeva, a táj Orpheusza, ahogy Gál Endre állapította meg egész korán, senki sem tudott tartalmasabban káromkodni.

– Halj meg úgy, hogy élve maradsz!

Lehet ennél szebbet és rosszabbat kívánni? Állítólag egy fűmuzsikus tanította nyári éjszakákon, amikor a telihold miatt a párnába szakadtak a lánykörmök. Talán így esett, de lehetett másként. Nem dicsekedett a városi szekeres, hogy behatóan ismeri a fűszálak mesterét, egyáltalán nem volt fennhéjázó fajta, tekintélyes méretű testére több réteget öltött, mint amennyi szükségesnek látszott, folyton fázott. Fuvarozott az ő szekere halat, tejet, friss kenyeret, még meleg borjútestet is. A halász Kovalikkal üzletelt, méteres harcsákat, óriási keszegeket, vadrécét és angolnát szerzett be tőle. Róka Mária, a szakácsnő hol fácánra, nyúlra, fajdkakasra, máskor süldőre nyújtotta be az igényt, bár disznót a kastélyban is tartottak, hátul a lovarda mögött voltak az ólak. Szállított a fuvaros kövér, tenyér nagyságú gombákat is az uradalom asztalára. Különösen október végén nőtt a balai út mentén és a Tisza árterében a rizike, a vargánya vagy az őzlábgomba.

Most a zsidót szállította, aki integetett Bézsé Gerzsonnak.

– Károly, jó fiam!

Az visszabólintott, nem akarta mutatni, hogy feszíti a düh, honnan tudja ez a mihaszna, hogy Károlynak hívják?! A gróf rászólt a zsidóra.

– Gyere már, Arany.

– Ennél jobban csak az siethet, akit kergetnek – dünnyögte Arany, és körülményesen lekászálódott Danuma kocsijáról.

8.

A kastélyban a pofátlan Arany máris rendelt egy pohár uradalmi sört, azt a keserűbb fajtát, melyet helyben, kizárólag a grófnak főzött a Sziléziát is megjárt Jónás. Mondták neki tisztelettel, hogy kasznár úr, amitől jogos büszkeség fogta el, mert tényleg ő volt a legfőbb felelős a birtokon. Intéző, főgondnok, kasznár, mindegy, aki hobbiból főz sert a munkaadójának, illetve nagyvonalúan a birtok népének. A régi idők tanúja, tudott családi titkokat, a szeme előtt nyíltak és virágoztak el legendák, ült még a nagy varázslatok partján, Róka Mária is többször elájult a karjai között, és ámult a szótlan, rémületes férfiasságon. Jónás még tanult a régi gazdatiszttől, aki magának Kossuthnak suvickolta a csizmáját, amikor a nagy ember a városon futott át a szabadságharc idején. Hol van az már, egy emberöltő, már a nagy fák is alig emlékeznek. Jónás csizmája mindig fényes volt, recsegett a bőr, ha lépett. Fekete posztónadrágján pontos él vágott végig. A söre az ő hatékony és nélkülözhetetlen munkájának a ráadása volt. Ehhez a különleges sörhöz a városi elöljárók se igen jutottak, hiába bokáztak, hajlongtak és alázatoskodtak, hogy ej, de jó lenne csak egy kancsó belőle, csak egy kis hordóval, ha lehetne. Meg lesz fizetve, Jónás! Nem, nem kaphattak. Jónás melegebb éghajlatra tessékelte valamennyi uraságot.

Igyad csak a húgyszínű városi löttyöt, fiamuram.

Néha vitt Zalatnainak is a söréből, a fényképész hálából erkölcstelen képeket mutogatott neki. Erna, aki a műhely mellett lebzselt éppen, Kahn bácsitól jött egy bevásárlás után, kifigyelte a férfiakat, és mélyen hallgatott a dologról. Illetve mégsem egészen. Mert amikor Bézsé a kastélyba szállította vissza, ártatlan szemmel megkérdezte.

– Bármit le lehet fotografálni, Bézsé?

– Mire gondolsz, kislány?

– A ruhára.

– Hogy a ruhát le lehet-e fényképezni? Hát persze! – nevetett a sofőr.

– Ha fent van, ha lent van?

– Micsoda?

– Amikor nincs fent. Nem vették föl. Vagy levették, kigombolták, eloldozták. Akkor nem is a ruhát fényképezik, ugye?

Bézsé a nyakát tekergette, mint aki attól fél, leesik a feje. Most aztán meglepte a csitri. Csak nem valami célja van? Tetszem neki, hát persze.

– Tán meg akarod mutatni magad? Van mit?

– Hülye – vonta meg a vállát flegmán Erna, és pirulva átkozta magát.

– Te vagy a hülye, ha hülyeségeket kérdezel. Hát mire gondolhatnék?! – zárta le a vitát a sofőr. Fújt egy nagyot.

Az arcátlan Arany jó habosan kérte a sört, és amikor elé helyezte Erna a kriglit, melynek vastag üvegfalán lustán ereszkedett a hab, nyomban lehajtotta. Jólesően böffentett, löhájim. Konstatálta a vékony, metszett arcú Ernát, akit a gróf jóval a temetés előtt vett alkalmazásba. Valójában a lány a grófnő szerzeménye volt. Hát persze! Gizella figyelte ki magának egyszer a piacon, csiszolatlan gyémántra leltem, Endre. Érdekes kis veréb, csicsereg, de az éles kis csőrével szúrni is tud. Rátarti, de ha ráfújnak, pirul. Olyan eszes, magának való. A lány azzal hencegett, hogy nem tud ugyan semmit, de egyszer biztosan tudott mindent. Nahát! Egy tanulatlan bakfis hepciáskodik, az almahéj szájával. Ej, Sós Erna, te csodabogár!

Kőris Ferenc, a kertész tisztes távolban állt meg, a kalapját forgatta, míg a gróf és a zsidó tárgyaltak.

– Nocsak, nocsak, valamiféle kertet akar, gróf úr? – kérdezte Arany.

– Akarok, nem akarok, jó lenne valami különleges zöld.

– A gyásza ellen?

– Hátha arra.

– És mifélére gondol az úr?

A gróf a homlokát ráncolta.

– Mondhatnám, igazából a szekereseknek akarom. Igaz is lenne, meg nem is. Akik téged a Holdra cipeltek, Arany barátom. Azt akarom, hogy legyen kertem, amiben ezek a semmirekellők eltévednek. Ott akarok nyugalomra találni az öröklétben. Arany, én nem akarok nyugtalan halott lenni, mint a… mindegy.

– Olyan sok ez, hogy beleszédülök – Arany türelmetlenül legyintett.

A gróf komoran hallgatott, mint akit rendre utasítottak. Honnan a fenéből tudhatja Arany, hogy mennyi kell. A zsidó hümmögött, azonmód kért egy újabb kriglit, azzal is hamar végzett. Megreszelte a torkát. Máris cirkalmas előadást tartott a lehetséges kertekről.

Az ember és a kert, na hiszen. Szakismerete és hozzáértése nem lepte meg a grófot. Szószaporításban Arany mindig is meggyőző volt, a hallgatásban annál esetlenebb, olykor kifejezetten antipatikus. Összeszorította a száját, sunyin pislogott, úgy hallgatott, akár egy gyilkos, közvetlenül a bűntény után. Beszélj inkább, Arany, mert feszült leszek, dagadnak halántékomon az erek. Hát jó. Legyen. Arany Sámuel angol és francia mintákra, mór jellegzetességeket mutató hispán megoldásokra hívta föl a gróf előbb érdeklődő, majd mindinkább lankadó figyelmét. Barokk és romantikus kertekről szónokolt, többször dobbantott, a levegőbe ugrott, egy váratlan dramaturgiai hajtűkanyarral szóba hozta Szemiramisz függőkertjét, azt kiabálva, az ilyen építmény ezen a tájon, a mi földünkön, és jelentőségteljesen megnyomta a mi szócskát, ráadásul mintha kacsintott volna, mulatságosan mutatna.

– Hogyan, kérem?

– Mondom, ironikusan. Egy függőkert, itt. A pusztában. A keresztények megfeszített Jézusával semmi baj. Adekvát minden enyhe útkanyarban.

A gróf elgondolkodott, majd maga is ivott néhány korty sört, hab duzzogott a bajuszán, nem törölte le.

– Szóval olyan semmilyen kertet javasolsz? – szólt, a fájós bal lábát masszírozta. Mintha megbánta volna, hogy Aranyt magához kérette. Vagy talán maga is színjátékot játszott.

– Benne lesz abban minden, ami kell.

– Az is, ami nem kell?

– Meg az is benne lesz, ami hiányzik.

– A szekeresek?

– Úgy lesznek benne, hogy majd hiányoznak.

A gróf elnézett a lovarda frissen festett épülete felé. Előbb az okker szín mellett döntött, aztán barnább árnyalatot kért. A lovászok éppen fedeztettek. Angol telivérek ügyködtek a szaporodás bonyolult tortúráján.

– Ez azért szép, nem?

– Hadd ne válaszoljak, gróf úr.

– El akarsz tántorítani? Azért csűröd-csavarod?

– Eszemben sincs – simogatta meg Arany a kriglit. – Kérdezett, uram. Én meg elmondtam a véleményemet.

– Törölhetem vele az ülepem – a gróf fészkelődni kezdett, mint aki véget akar vetni ennek az értelmetlen diskurzusnak.

– Milyen kertre gondol tehát az úr?

Kollowitz elnézett a távolba, talán földereng valami, ami hozzásegíti a válaszhoz.

A múlt.

Az az édes-keserű valaha volt mindenség. Hősök, ízek, árnyjátékok. Hát nem. A múlt nem kút, nem belenéz az ember, és elmerül a maga tekintete által, a múlt itt van közel, megfogható és tapintható, szaga van. A múlt marad. Mennyiféle szag, mennyi áporodás és doh jár vele. A múlt kísértet, fattyú, álmatlanság, emésztő láz. Tehetetlenség. A halhatatlanság is csak annyi, mint a fejlődés általános illúziója. A múlt előttünk jár, s ha a hasunk a kamrába vezet bennünket, azt már megdézsmálva, kifosztva találjuk, mert a múlt előttünk járt. Ha Isten után szaladunk a templomba, néhány csonka gyertyán és repedt kis feszületen kívül ott sincs egyéb, a múlt már kifosztotta.

– Elpusztíthatatlant – szólt a gróf végül, megtörölte a szemét.

Arany a szakállával babrált, hallhatóan szellentett.

– Mi az, ami elpusztíthatatlan a mi földünkön, uram?

– Ne vitatkozz, Arany, mert lelőlek, mint egy kutyát – Kollowitz nehézkesen, de dühtől remegve föltápászkodott, a kastélyba lépdelt, és a társalkodóterem würzburgi diófa szekrényéből elővette az angol vadászpuskáját. Volt egy liliom a tusra mintázva. A fegyvert a gőzös, füstös Liverpoolból hozta egy ismerős fiú, a legjobb tüzelő szerszám volt, ami a gróf kezében valaha megfordult. Rókára fejlesztették ki, igaz, gyorsabb iramodású, angol rókára. A briteknél nem olyanok az állatok, mint a kontinensen, még ha hasonlatosak is. Az angol katicák például betegebbek, a marhák testesebbek, a lovaik meg, nahát, azok szépek, akár az egyiptomi faragások. Az úr ezzel a remek rókaölő fegyverrel bicegett elő, elég hangosan beszélt, aztán elbizonytalanodott. – Olyan kertet akarok, ahol megérthetem végre, ki vagyok én… Ki tudom mondani, hogy…

– Nem vitatom a szándék jogosságát – jegyezte meg Arany, kék zafírként csillogott a szeme. Mintha azt üzente volna, bizony halad a kor, csak többféle úton, de némelyik zsákutca lesz, melyik csak elfogy, melyik szakadékba vezet.

– Ezt mondja a tanár is.

– Mit mond?

A gróf himbálta a puskát.

– A modern ember figyelme maga felé fordul. Úgy kezdi nézni magát, mint egy istent, aztán megrettenve csodálkozik, hogy csak egy bogarat lát végül.

Kollowitz úgy bámulta a másikat, mint aki elhatározta, ha újra csak szemernyit is ellenkezik, golyót ereszt belé. Egyenesen a szívébe. Ha zsidóval kezd az ember, számíthat rá, hogy elbonyolódik még a cipőfűző is. Arany rezignáltan megemelte a kriglit.

– A maradék – mondta. – Nem is tudjuk, milyen fontos a maradék. Annyi minden el fog veszni. De ami marad!

Erna ott állt, a semmiből került elő, tölteni akart, Arany intése megállította, de aztán mégis bólintott, jól van, még egyet. Erna töltött, fölfutott a hab.

– A tanárnak igaza van – szólt Arany, a puskát nézte. – Én akkor indulok.

A gróf megvárta, míg Arany lehúzza a sörét. Aztán azt is megvárta, míg elmegy a lovarda felé vizelni. Mikor visszaért, megkérdezte:

– Meddig várjalak? – kérdezte.

– Az ég a megmondhatója.

– És ha cserben hagysz, mint egy Kossuth Lajos?

– Jöjjön utánam, gróf úr. Kutasson föl. És feszítsen keresztre.

Tapogatta magán a posztókabátot, melynek szárnyait hatalmas gombok fogták össze, a mihamarabbi távozást fontolgatta. Amikor az udvar kijárata felé indult, a gróf utánabicegett. Szeva Danuma szekere türelmesen várakozott, a sovány ló békés rezignációval rágta a bejárat melletti fűcsomókat. A szekeres előrebukott fejjel szunyókált. Arany körülményesen fölmászott a bakra, Danuma nagyot horkantott, a ló felemelte a fejét, indult is, Szeva Danuma még mindig aludt. Nem baj, majd útközben, vagy ha a városba érkeznek, fölébred. És dideregve dörzsölgeti magát. Mert mindig fázik szegény.

9.

A kasznár magához intette Ernát. Elköltötték már a vacsorát, fekvéshez készülődtek. A figyelmes és érdeklődő Bézsé Gerzson is csatlakozott volna, de Jónás határozottan elküldte, ahogy Pagonyit és Zimányi gépészt is. Bézsé sértődötten dünnyögött, Pagonyi, aki udvarias ember volt, engedelmesen meghajolt, csak a szája sarkában maradt ott a félig húzott, kellemetlen mosoly. Mária, mint aki be lett avatva, szelíden, határozottan terelgette a hímeket, kifelé, kifelé, lehet ágynak dőlni.

Jónás leültette a lányt a meleg konyhában, a tűzhely tele volt izzó, gyönyörű parázzsal. A férfi bontott egy üveg bort. Ezen Erna meglepődött, miért is nem sört, ha már a kicsapongás a szándéka. Jaj, csak nehogy ajánlatot tegyen. Mindjárt azt dörmögi, tetszik a járása. Tizenöt éves, és már udvarolnak neki. Dehát nagyon idős őhozzá ez a Jónás, pedig jó ember.

– Tetszik valami rajtad, Erna – szólt kis hallgatás után a férfi.

– A járásom? – sóhajtotta a lány.

– Azt én nem figyelem – legyintett a másik. – A gondolkodásod tetszik.

Erna hallgatott, most nagyon kellett figyelni. Ez nem udvarlás. Ez az ember többet akar. Jónás kicuppantotta a dugót a palackból, megszagolgatta, töltött két pohárba. Mintha áfonya vére bugyogott volna.

– Elmondom neked, te lány, hová kerültél.

Csak nem bírt magával Erna, fészkelődött, közbekérdezett.

– Hogy mihez tartsam magam?

– Ne vágj közbe, mert hagylak a fenébe, és tudatlan maradsz! Ezt akarod?

Erna megszeppent, összeszorította a száját.

– Jobb, ha tőlem tudod. Ez az egész – Jónás körbemutatott, mint aki az egész világot beleérti a mozdulatba – nincsen. Nincsen ez a kastély. Nincsen az úr, a személyzet sincsen. Nincs az az út, ami a városba vezet. A város sincsen a két nagy templomával, a reformátusaival, a zsidókkal, a katolikusokkal. Nincsen a gépgyárával, a malommal, a gőzölgő fürdővel. Nincsen a piacával, az állatvásárral. A kaszinóval. Az iskoláival. Ne hidd, hogy van ez az egész.

Erna közbe akart szólni, nem tudott.

– Lesz itt majd egy kert, érted? – mondta Jónás.

– Tudom.

– Lesz benne minden, a moha kiírja a neved a tölgyek törzsére, érted?

– Tudom.

– Nem lesz ez se, tudod? Nem lesz kert, mert miért lenne, de ide lesz képzelve minden, szövetséget kötünk bármilyen ábránddal. Nem veszélyes ábránd ez, csak halálos. Ha hiszel benne, az visz el. Ha nem, az okozza a veszted. Lesz itt egy kert, néha olyan szépnek látod, hogy belevakulsz. Vakon vezeti gyönge bokáidat az ösvény, visz a csobogó kúthoz, tóhoz. Aztán amikor kinyitod a szemed, már nem látsz semmit. És mégis a mindenről akarsz fecsegni.

– Meg se szólalok, Jónás úr. Hallgatok, mint a sír.

– Jaj, Erna, dehogyis. Jár majd a szád, hogy így meg úgy, de nem baj, egyáltalán nem azért mondom.

– Azt tetszik állítani, Jónás úr, hogy semmi ez az egész?

– Meg azt, hogy minden.

Erna hallgatott, váratlanul érte ez a szentencia, föl nem foghatta, mi volt az értelme. Lehet, hogy Jónás úrnak elkongattak odabent. Mondjuk eddig nemigen tapasztalta, hogy a kasznár úrnak nincs ki mind a négy kereke. Bár egyesek ügyesen titkolják. Járnak-kelnek, mint bárki más, érthetően beszélnek, olyanokat mondanak, mint a többi ember, aztán hirtelen kicsap a fejükből a bolond villám.

– Nem, nem vagyok habókos, Erna – szólt halkan a férfi.

– De akkor mi se vagyunk? Maga, Jónás úr, meg én?

– Nem bizony.

– Akkor mi ez, a föld, amin állunk, a húsunk, a lelkünk?

– Nem tudom, Erna. Megmondanám neked, ha tudnám.

– Nem is élünk?

– De élünk. Csak…

– Mi csak?

– Csak talán mégse.

A lány hirtelen olyan dühös lett, hogy ütni, karmolni tudott volna. Egyetlen pillanat alatt minden alázata és tisztelete odaveszett. Olyat tett, amit nem lett volna szabad, kiabált a feljebbvalójával.

– Ki mondta ezt magának? Ki hitette el ezt magával, Jónás úr?

A kasznár csak intett fölfelé, valamerre, akármerre, az a suta fejmozdulat eltalálta az egész világot.

– Azok? – kérdezte halkan Erna.

– Azok.

Erna fölkapta a kezét, és a dugóhúzót a tenyerébe szúrta, kibuggyant a vér.

– És ez mi?

– Semmi.

– Odacsaphatok Jónás úr feje búbjára?

– Ha annyira akarod.

Erna nem teketóriázott, megütötte Jónást, arcon csapta erőből, a férfi meg se rezzent, szívott a fogán. Piroslott az arca. Erna megijedt, sírni kezdett.

– Ne tessék haragudni, én…

Jónás rálegyintett.

– Nem haragszom.

– De biztosan nem?

– Magamra haragszom. Minek vagyok ilyen hülye. Hogy elkapatlak.

Erna kicsit tolt az üres poharán, ilyen finomat még soha nem kóstolt.

– Ne haragudj rám, te lány. Nem akartalak összezavarni. Megtette azt veled a grófnő, aki elcipelt mindenhová – a férfi kedvetlennek látszott. Mint aki bevallott egy régi gyilkosságot.

Mert elmesélte azt a különös festőt. Hosszan, körülményesen forgatta a szavakat, részletekbe feledkezett, meg-megállt az előadásban, elgondolkodott és akadozott. Mint aki a csönd mögötti másik világgal vitatkozik. Mintha nem is Jónás mesélt volna. Egy talányos, ismeretlen másik ember ötölt-hatolt.

Megváltoztat bennünket, amit mondunk.

Miatta halt meg a grófnő, a bicegő festő okozta a halálát. Ernának emlékeznie kell erre. Úgy érti, lehetnek mindenféle emlékképei, amelyek sehogyan sem állnak össze átlátható képpé, nem érti, mi történhetett a gróffal, Gizella grófnővel és a festővel. Azt most nem adja elő, hogyan ölelte a művészt a grófnő.

– Szerelemmel – suttogta Erna.

– Nem olyannal, amilyenre te gondolsz.

– Honnan tudja Jónás úr, mire gondolok?

– Erre te nem gondolhatsz. Bonyolult is, veszélyes. Mert ez olyan szerelem volt. Olyan, ami nincs. Érted, fiam? Nincsen.

– De van, de van – suttogta Erna. – Tudok szépen írni!

– Na és ha tudsz!

– Az a bizonyíték, hogy van szerelem.

– A szépírás?

– Az, mondom!

Jónás akkorát nevetett, hogy belereccsent a mennyezet.

Volt a kastélyban Ernának egy kicsiny szobája, boroknak való hűs pince nyílt a padlóból, ágy alig fért el a helyiségben. Árván bámulta éjszaka a sötétebb sarkot. Beszélgetett azzal a szeglettel. Abban a sarokban félénken futó vonalak találkoznak, nem szaladhatnak tovább. Síkok, felületek érnek össze. Így lesz végük az embereknek is. Gizella grófnő bejött hozzá mesélni, likőr volt nála, ragacsos volt a szája, és az ágyában aludt el. Hát akkor ez kisnyúl?! Miért gondol olyat, amitől pirulni kell. Miért jó, ha odanyúl. De azért nem akarta őt Jónás megbántani, legalábbis ezt vélte.

– Vagyok – suttogta Erna, lehunyta a szemét, csak reggel nyitotta ki újra. Nézte a tenyerét. Nem volt azon semmiféle seb.

– Vagyok – mondta, ismételte. – Vagyok.

Talán először érezte, milyen nehéz lenni. Átkozottul nehéz és bonyolult és borzasztó. Biztosan sokkal nehezebb, mint nem lenni.

10.

A grófnál tett látogatás után Arany Sámuel úton és útfélen híresztelte, hogy bizonytalan időre elutazik. Szólít a kötelesség, uraim. Sajnos nem rajta múlik, mikor térhet vissza otthonába. Azzal a lehetőséggel is számot kell vetnie, hogy örökre elnyeli a messzeség. Nagy hangerővel adta az ismerősei tudtára, hogy halaszthatatlan feladata támadt. Hangoskodott a helyi lap szerkesztőségénél, a katolikus nőegylet székháza, a gazdakör, a sakter boltja, de még a fenyők árnyékolta paplak előtt is, napokig nem lehetett mókust látni. A piacról kivezették, rohadt körtét, szilvát dobáltak utána, a tér fölött köröző galambraj sokáig nem is mert alászállni, csak surrogott odafönt, mint valami elszabadult ezüstháló. Judit a kezét tördelte. – Sámuel, Sámuel, ne csináld, meglincselnek!

Szeva Danuma utánamosolygott, amikor a hangoskodás miatt távoznia kellett, majd olyan ezüstkarikát köpött, hogy Júdásnak is tetszett volna a kőlapon fénylő nyálgaras.

Ó, azok a jó kis békebeli pogromok! Amiket igenis volt esély túlélni, ha nem is mindig sikerült.Nem bántották a zsidót, senki sem emelt rá kezet, Arany a különcnek tartott gróf úr védettségét élvezte, amit tudott a pandúrság és a legfőbb hivatali apparátus.

Néhány nap múlva egy-két ruhadarabot belegyömöszölt egy fémcsatos, címkékkel teleragasztott bőröndbe. Egy üveg édes vörösbor mellett várta, hogy esteledjen. Miután a kutyák elcsöndesedtek, és a csillagok kiszóródtak az éjszaka zsákjából, alvó gyerekei arcára sorra csókot nyomott. Még jóval annak előtte, hogy a virradat alágyújtott volna Debrecen felől az ég hasának, kilépett a kapun. Zihálva kapkodta a levegőt, vert a szíve, ki akart ugrani a helyéből. De megállt. Visszanézett, keze a kapukilincsen. Történt valami csekélység az előbb.

Egyetlen fiúgyereke riadt föl, miközben fölé hajolt, hogy búcsút vegyen tőle, Áron. A gyerek belemarkolt a szakállába.

– Papa, szöksz?

– Dolgom van, Áron – suttogta rekedten a férfi, szeszszaga volt.

– Félrever a szíved?

– Ezt meg hogy érted?

– Szerelmes vagy?

– Dehogy – majdnem kiáltott. – Illetve az anyádba, természetesen. Nagyon fontos feladatot kaptam, kisfiam. Édesanyád sokat korhol, és nincs is mindig oka rá.

Arany kicsit hallgatott, majd azt mondta:

– Hozok ide egy kertet, kisfiam.

– Mennyi fa lesz abban a kertben, papa? Mennyi bokor? Mennyi nyúl?

– Sok. Mindenféle teremtményből elegendő lesz. Az ágak közül dalok szólnak majd. A fák furcsa neveket suttognak, az ágyások érdekes mesékbe kezdenek. A föld meg, ahogy jársz rajta, beszélni fog.

– Ez is mesebeszéd, papa.

– Különben az érdekel leginkább, hogyan lehet idehozni.

– Mégis miféle kert lesz az, papa?

– Elpusztíthatatlan, Áron – motyogta Arany, mint aki maga sem hiszi. A gyerek lázasan gondolkodott a sötétben.

– Nincs olyan kert, papa! – suttogta. – Nincsen olyan, amit ne enne meg a tél, a nyár, amit ne szaggatna szét a vihar! Nincsen olyan sok, ami ne fogyna el végül – a gyerek mindezt inkább álmodozva magyarázta, Arany Sámuelt szíven ütötte, mennyit tud. Egy ágacska, de mintha a fa beszélne.

– Azt mondod, nem szabadna mennem?

– És ha kevesebbel térsz meg?

– Akkor így jártam, zagson. De most már pszt! Ne zavard a testvéreid álmát, Áron.

– Papa!

Arany nehézkesen fordult.

– Tényleg jártál a Holdon?

A férfi csokoládét dugott a gyerek kezébe, összehúzta a kabátját.

– Tudod-e, honnan hoztam?

– Tudom, Kahn bácsitól.

– Az öregnek ilyen finom csokoládéja nincsen. A Holdról hoztam, kisfiam.

– Mesebeszéd!

– Mondok én neked olyat, ami nem igaz? – Arany az öklével ütögette a homlokát, arcára rácsorgott a hold fénye.

– Papa, ha elmész, engem ki fog megtanítani mesélni?

Nem válaszolt, rossz lett volna igazat mondani. Fájdalmasan vonyított a szomszéd kutyája. A hold nagy volt a sötét tetők fölött, őrjöngve fénylett, bagoly suhant az éjben.

A gyerek állt az ablaknál, bámult kifelé, esküdni mert volna, hogy szekér várakozik a házuk előtt. Rozoga, ponyvás alkotmányt látott, nagy folt volt a vásznára festve. Abba a szekérbe mászott be az ő apja, Arany Sámuel, és mintha karok nyúltak volna érte.

Hát itt vagy, Arany! Te mihaszna! Anyaszomorító!

Tétován az arcához nyúlt, kicsordult a gyerek könnye. Miért sír, nem értette. Ha el is ment az apja, mindig visszajött.

Senki sem tudta, melyik égtáj felé vette az irányt Arany, még a szép, annyiszor magára hagyott Judit sem, népes családjának pedig különösen nem kötötte az orrára. Áron megtartotta a titkot, az elválásukról senkinek sem számolt be, titkos szövetségként fogta föl, hogy megrángathatta az apja szakállát. És hogy látott azon az éjszakán egy szekeret. Ez az emlék aztán később, évek múlva is kísértette, rátört és megszorongatta, facsarta a szívét. Állhatott boltjának pultja mögött, süröghetett a polcok előtt, utazhatott Szolnokra vagy Pestre, bóklászhatott Hanna néniék lakásának környékén. Mintha éppen egy mese mutatta volna meg magát neki, de olyan, mint az élet. Nem kezdődött el semmi, csak folytatódott. Egy-kettő-három-négy. Nem. Nulla, nulla, ezerszer is nulla, aztán csak jön az egy.

Ha meglett emberként igyekezett beszámolni erről az estről, nem járt sikerrel. Az ablak előtt térdelt titokban aztán sokszor, ábrándozott.

Ott áll a ház előtt a szekér, látja.

Várakozik? Mire, talán őrá? Nagy volt, legalábbis a kisfiú ijesztően hatalmasnak látta. Megvolt egy tonna is. Ezer kilogramm! Százezer dekagramm! Áron csokoládés szájjal aludt el, álmában sokáig számolt.

Tartalom

I. könyv

1. fejezet (1908–1910)

2. fejezet (1910–1911)

3. fejezet (1911–1913)

4. fejezet (1913)

5. fejezet (1914)

6. fejezet (1915–1916)

7. fejezet (1916–1919)

8. fejezet (1919)

9. fejezet (1919–1920)

10. fejezet (1920)

11. fejezet (1920)

12. fejezet (1921–1923)

13. fejezet (1923–1931)

14. fejezet (1931–1934)

15. fejezet (1933–1935)

16. fejezet (1935–1936)

II. könyv

17. fejezet (1936–1937)

18. fejezet (1937–1938)

19. fejezet (1938)

20. fejezet (1939–1940)

21. fejezet (1940–1942)

22. fejezet (1941–1943)

23. fejezet (1943–1944)

24. fejezet (1943–1944)

25. fejezet (1944)

26. fejezet (1944)

27. fejezet (1945)

28. fejezet (1945)

III. könyv

29. fejezet (1945)

30. fejezet (1946)

31. fejezet (1946–1947)

32. fejezet (1947–1948)

33. fejezet (1948–1949)

34. fejezet (1949)

35. fejezet (1949)

36. fejezet (1949–1952)

37. fejezet (1953–1955)

38. fejezet (1956)

39. fejezet (1956)

40. fejezet (1957)

Köszönet

MAGVETŐ

KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu

www.facebook.com/magveto

magveto.kiado@lira.hu

Felelős kiadó Dávid Anna

Kézirat-előkészítő Schmal Alexandra

Korrektor Balogh Emerencia

Műszaki vezető Takács Klári

A könyvet Pintér József tervezte

ISBN 978 963 14 4422 3

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cedarville Cursive – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Old Standard TT – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Veteran Typewriter – Freeware by Koczman Bálint