Serdián Miklós György

KUBA

KUBA

© Serdián Miklós György

© EPL | BUD | HU | EU

ISBN 978-963-9431-9-73

epl.bud.hu.eu@gmail.com

www.ekonyv.hu

ELŐSZÓ

Kuba a 2014-es évet is több meglepetéssel kezdte: a belső gazdasági könnyítések mellett megnyitották Marielben a világszinten is jelentős konténerkikötőt, és Havannában tartották meg a latin-amerikai és karibi államok II. csúcstalálkozóját, ahol Kuba a 21. századi latin-amerikai szocializmus előképeként már szövetségesekkel együtt jelenhetett meg a világpolitika színpadán.

A könyvben a Cuba angol eredetijéből adaptált részletek jelennek meg magyar fordításban, a Karibi napló, az Istenek, szentek és mesék címmel az Oricsák – Afrokubai istenek, illetve a Havannai napló, kiegészítésekkel.

A globalizált világnak szánt turistaparadicsom képéhez hozzátartozik a kubai emberek gondolkodását meghatározó nemzeti büszkeség, az erős közösségi érzés, és az a szabadságvágy, ami az „arccal a tenger felé” (de cara al mar) gondolatban is kifejeződik.

Havanna, 2015. február

IDŐRENDI TÁBLÁZAT

Kr. e. 1000

A ciboney (szibonej) indiánok beáramlása Kuba közép-nyugati részére.

Kr. u. 1000

A ciboney indiánok letelepedése Kuba keleti részén.

1110–1450

Arawak (taíno) indiánok beáramlása Kubába, akik felváltják a ciboney törzseket, amelyek csak a sziget nyugati csücskében képesek megtartani a szálláshelyeiket.

1492

Kolumbusz kikémleli Kuba partjait, és Spanyolország nevében birtoklási igényt jelent be.

1508

Sebastián de Ocampo körbehajózza Kubát, és megállapítja a földterület sziget jellegét. Diego de Velásquez parancsnoksága alatt a szomszédos Hispaniola szigetéről expedíciós hadsereg száll partra Kelet-Kubában, Punta de Maisínál. A spanyolok négy év alatt meghódítják Kubát.

1538

Santiago de Cuba lesz a főváros.

1540

1520 óta a spanyolok tömegesen hagyják el a szigetet. Az utolsó jelentős indiánfelkelés.

1560

Az elmúlt húsz évben francia és angol kalózok támadják meg Kubát.

1607

Havanna lesz Kuba fővárosa.

1728

A Havannai Egyetem megalapítása. Az angolok tíz hónapra elfoglalják Havannát.

1789

Királyi engedély a szabad rabszolga-kereskedelemre.

1791

A szomszédos szigeten kitört rabszolgalázadások után Kuba számára lehetőség nyílik a kávé- és cukornádültetvények kiterjesztésére.

1817

Spanyolország és Anglia aláírja a szerződést, ami  a rabszolga-kereskedelem engedélyezésének végét jelenti a spanyol gyarmatokon.

1821

José María Heredia költő vezetésével mozgalom bontakozik ki, amelynek célja a rabszolgaság intézményének eltörlése és a független Cubanacán Köztársaság kikiáltása.

1837

Megnyílik Kuba első vasútvonala, amely összeköti Havannát Bejucallal és Güinesszel. Ez egyben Latin-Amerika első vasútja is.

1853

José Martí születésének éve.

1868

Carlos Manuel de Céspedes vezetésével kirobban a keleti tartomány függetlenségi háborúja, a tízéves háború, aminek befejezésekor Spanyolország teljes körű amnesztiát biztosít a felkelőknek. A fekete rabszolgák, illetve az ázsiai munkások (félrabszolgák), akik részt vettek a harcokban, felszabadulnak.

1895

A kubai függetlenségi háború kezdete. Elesik José Martí, a költő és gondolkodó, aki a későbbi generációk számára a nemzet apostola lesz.

1898

Az Egyesült Államok beavatkozik a kubai háborúskodásokba. Spanyolország kapitulál, és a párizsi megegyezésben átadja a fennhatóságot Kuba felett az Egyesült Államoknak.

1903

Az Egyesült Államok szerződésben biztosított jogot formál magának arra, hogy a Guantánamói-öbölben tengeri támaszpontot létesítsen.

1906

Az USA elfoglalja és saját katonai közigazgatás alá helyezi a szigetet.

1907

Megalakul a faji megkülönböztetés ellen harcoló Agrupación de Color (Színesek Gyülekezete).

1923

A gazdasági válság csúcspontja. A kubai nők első nemzeti kongresszusa Havannában. Antonio Mella vezetésével diákok vonulnak az utcákra.

1934

Több kormányváltás után puccsal hatalomra kerül Fulgencio Batista, aki az USA érdekeit kiszolgáló korrupt diktatúrát hoz létre.

1953

Fidel Castro társaival megtámadja a Moncada-laktanyát Santiago de Cubában. A túlélőket tizenöt év börtönre ítélik.

1955

A Batista-rendszer amnesztiájával kiszabadult politikai bebörtönzöttek Mexikóba távoznak, és a Július 26 mozgalom megalapításával előkészítik a fegyveres harcot.

1956

Fidel Castro és társai a Granma jacht fedélzetén Kubába érkeznek, és elkezdik a fegyveres harcot.

1959

Győz a kubai forradalom. Kuba államosítja az USA-érdekeltségeket: gyárakat, cukornád-feldolgozó  üzemeket, bankokat, vasutakat, szállodákat.

1961

A Disznó-öbölben végrehajtott zsoldostámadás visszaverése. Az USA teljes gazdasági embargót von Kuba köré. Az alfabetizációs program sikerei.

1962

Közepes hatósugarú atomtöltetet is hordozó szovjet rakéták felfedezése Kubában – a kubai rakétaválság.

1967

Che Guevara elfogása és meggyilkolása CIA-ügynökök szeme láttára.

1968

Közel hatvanezer kisvállalkozást államosítanak.

1976

A Castro-rendszer ellen fellépő jobboldali kubai terroristák – a CIA segítségével – felrobbantanak egy kubai utasszállító repülőgépet.

1980

Fidel Castro megnyitja a határokat kivándorolni szándékozó kubaiak előtt, akik maguk készítette úszóalkalmatosságokon tömegesen távoznak a marieli kikötőből.

1988

Angolában az apartheid rezsimek ellen küzdők a kubai expedíciós hadsereg segítségével történelmi katonai győzelmet aratnak.

1991

A Szovjetunió összeomlásával elkezdődik a különleges gazdasági időszak, ami az élelmiszerek és egyéb fogyasztási cikkek drasztikus hiányával jár. A próbatétel a lakosság számára az elviselhetőség határait súrolja. Gyakoriak az áramszünetek, és a tömegközlekedés összeomlik.

1993

A kubai hatóságok engedélyezik az amerikai dollár használatát és a kisvállalkozásokat.

1996

A Miamiból operáló kubai ellenzék egyik gépét, amely behatol a kubai légtérbe, lelövik. Bill Clinton elnök aláírja a gazdasági embargót szorosabbra fogó Helms–Burton-törvényt.

1998

II. János Pál pápa történelmi látogatása. Havannában egymilió ember gyűlik össze a tiszteletére.

2002

Bezárják a cukornád-finomítók felét. A munkások ingyenes átképzést kapnak teljes fizetés mellett. A cukornádtermelés az 1908-as szint alá esik vissza.

2003

A Bush-kormány további szankciókat alkalmaz a kubai amerikaiak és a Kuba közötti kapcsolatban. Válaszul a kubai hatóságok bebörtönöznek néhány ellenzékit.

2006

Fidel Castro betegsége miatt öccse, Raúl Castro gyakorolja a tényleges hatalmat.

2009

Barack Obama, az Egyesült Államok elnöke könnyítéseket vezet be a kubai amerikaiak számára, hogy hazalátogathassanak.

2013

Az öt kémkedésért bebörtönzött kubai egyikét az amerikai hatóságok szabadlábra helyezik. Kuba egészségügyi nagyhatalom lesz egész Latin-Amerikában. Az alfabetizációs programot exportálják a térség országain kívül, Ázsiába is.

2014

A kubai nemzetgyűlés 2013-as határozatai alapján további gazdasági könnyítések lépnek életbe.

KUBA

2014

Marielben a katolikus templomban egy öreg pap neveket olvas fel. Sok nevet olvas fel, és többször megbotlik a nyelve.

A főutcán a szabadkőműves-páholy bezárva ugyan, de renovált állapotban. Mellette a ravatalozó, a telefontársaság kirendeltsége, és a helyi katonai körzeti hivatal – ezek működnek.

Az utca végén a tenger van. Bár itt szinte minden utca végén ott van a tenger.

Mariel mint kikötő 1980-ban komoly hírnévre tett szert, amikor is Fidel, a kubai kormány és a kubai kommunista párt úgy döntöttek, hogy elegük van a népi elégedetlenkedésből, és aki akar, menjen el az országból, egy időre kinyitják a határt. A lehetőséget legalább százötvenezer kubai nem vette félvállról, és a lehető leggyorsabban felült a maga gyártotta vagy „szerezte” műanyag tutajokra, gumiabroncsokon úszó vitorlás vagy evezős lélekvesztőkre, autókból átalakított hajókra és minden elképzelhető úszóalkalmatosságra, hogy örökre maga mögött tudja a karibi szocializmus hétköznapjait. A tengeri utazás végállomása az Egyesült Államok volt, pontosabban Florida, ahol azóta sem várják tárt karokkal az – általuk megalkotott – kommunista ellenségképből kilépő, de nagyon is valós embertársakat.

Mariel egy utópisztikus szellemvároshoz hasonlítható: a helyi Malecónon (tengerparti sétányon) két dögkeselyű tanyázik. Néha összevesznek a semmin, aztán békében leülnek egymás mellé, de azért tisztes távolságot tartva. Egy fáradt kutya fekszik be az örök Fidelt megidéző szocreál emlékmű előterébe, amit egy nyitva hagyott kerítéskapu véd a kéretlen látogatóktól. A műtárgy a gerillaharcos vizuális üzenetét építő jellegű szöveggel egészíti ki, amit megrágott ugyan a tengerről fújó sós szél, de azért még emészthető állapotban van, és így hangzik: Az önkéntes munka az öntudat teremtő iskolája. Nem könnyű megérteni, de a helyi elvtársaknak van elég idejük sokszor elolvasni.

A két dögkeselyű mellé hamarosan megjelenik két elvtárs is. Az egyik elvtárs balról ül le, a másik elvtárs jobbról áll, és figyelnek. Engem figyelnek.

Az első elvtárs, egy belügyesnek sem kezdő elvtárs szenvtelenül bámul bele az arcomba néhány méterről. A második elvtárs is fehér, ő néha elnéz a tenger felé. Mindkét elvtárs tiszta, rendes ruhát visel. Szerencsém van, mert gyorsan elsietek, még mielőtt eszükbe jutna, hogy letartóztassanak.

A főutcán visszafelé cipőpucolószéken ül egy ember, aki maga a cipőpucoló lehet, hisz ügyfél nincs. A szék és az ember is a forradalom győzelme előttről vannak. Mellettük négy idősebb ember dominózik, és egy széken néhány darab biokókuszdió van kiállítva, vélhetően eladás céljából.

A bámészkodásomért kis híján borsos árat kell fizetnem, mert hirtelen az ájulás környékez. Amikor magamhoz térek, nagydarab nőt látok, aki az imént ment el előttem, és olyan pacsuliszagot vont maga után, hogy le kell ülnöm. A nagydarab nő felül civilruhát viselt, alul olívazöld színű katonai szoknyát hordott.

A semmittevés és a bamba lődörgés komoly méreteket ölt. A helyi fiatalok szorgalmasabbja egy állami iroda előtt ácsorog, hogy elintézzen valami ügyet. A középkorúak bevásárlószatyrokkal igyekeznek valamerre. Nők és férfiak vegyesen, kortól függetlenül állnak a házak előtt és pletykálnak. A gazdasági robbanásnak, ami karnyújtásnyira van, mintha nem éreznék még a szelét.

San Antonióban – hivatalosan: San Antonio de Los Baños – a fűvel benőtt sínen sétálok a vonatot ritkán látó állomás felé. Egy MiG húz el felettem. Jó alacsonyan, mert erre akadhat dolga, a városka felett. Talán lenéz a tájra. Aztán visszajön újra. Üdítő a zaj, mert különben vágni lehet a csendet a főutca kivételével mindenütt.

Egy hentes a Yagruma folyó melletti házának teraszán a segédjével egy disznót darabol, és egy csoport nyugdíjas tornagyakorlatokat végez, de ez a kubai városokban nem különösebben ritka jelenség. Az egyik falfestményen Ernesto Guevara, azaz a Che feje tündököl kék színárnyalatokban. A képpel egy csinos gipszoroszlán, a világ újgazdagjainak közös jelképe néz farkasszemet.

A folyót arrébb lezárták, és az így kialakított szinte mozdulatlan vízen csónakázni is lehet. A vízben salátaszerű növények és kődémonok között egy mohaszínű hal úszik el, minden él, és mégis kihalt. A csendet itt is vágni lehet.

Visszafelé a városban egy ember vemhes kecskét vezet kötélen. A menetet egy herélt kutya meg is ugatja. De csupán barátságból. Fakóra mosott trikóba bújtatta a gazdája. A kutya színe sem jobb, fehéresszürkének mondható. Felém is odafordul a farkát csóválva. Úgy tűnik, hogy boldog. Talán nem is kutya, hanem egy rabszolgatartó született újjá elvarázsolt eunuchként. Mindenki azt kapja, amit érdemel. A tetőkön több kutya is van, ezek lefelé néznek a járókelőkre, és szemmel láthatóan elégedettek a sorsukkal. Minden bizonnyal örülnek, mert hideg van, talán tizenhét fok, és nem tűz a nap. Borús az idő, és az eső lába lóg a levegőben. De itt nem esik, amikor hideg van. Ez alapszabály Kubában.

A város másik széle még inkább a zöldbe lóg. Az egyik faházból szemöldökékszeres fiatal nő kerül elő, és akkorákat szív a filter nélküli cigarettájából, hogy rossz rágondolni, mi lesz belőle, ha így folytatja. Csak kinéz az utcára, aztán visszamegy a háznak nemigen nevezhető sufniba, ahonnan zene szól. Sok dolga nem lehet.

Az egyik utcán szétlapított patkányt esznek a legyek, a katolikus templom tornyain működnek az órák, és a kozmetikusnő a szalonnak kinevezett nappaliban zsilettpengével formázza egy mulatt nő szemöldökét. A távozás előtt meghallgatom két szomszédasszony magasröptű eszmecseréjét. Ó, micsoda hideg, mondja az egyik. Ó, igen, mondja a másik. Kubai spanyolban még erőteljesebb a dialógus: ¡Ay, qué frialdad! ¡Ay, sí!

2004

Santiago de Cubából, a karibi fővárosból nézve még működik a kétpólusú világrend, és ennek örömére egy kézzel festett óriásplakát fogad. A technológia előrehaladott állapotát tükrözi az ívben meghajlított faállványzat elé helyezett José Martí-szobor, ami gipszbe öntve áll. A műalkotás nemcsak itt látható, de a Nagy Szigeten minden pártház és középület elé ki van téve a kertbe.

A gazdasági és társadalmi fejlődés és a szocializmus építése, Fidel szavaival élve, hibátlanul halad előre a megkezdett úton.

Havannából az egyetlen Ciudad Héroe, hős város felé vezető szovjet típusú repülőút kellemesen egyszerű. Egy kövér öregember ül mellettem, mellette pedig egy sovány öregember. Egyikükön leírhatatlanul zöld, a másikon kimondhatatlanul fakópiros baseballsapka virít. Az arcvonásaik megegyeznek. Ikrek vagy rokonok, talán ennyire egymáshoz hasonultak a közösen leélt évtizedek folyamán. Bármi lehetséges, bár a forradalom győzelme óta nem divat az unokatestvérek összeházasítása.

Az utasok a hátsó ajtón hagyják el a gépet. Egy biztonsági szakember szúrós szemmel néz bele az életembe. Kicsi, és nagy az ereje – ezt sugallja a lénye.  A beszállóajtónál, hogy arra ne lehessen kimenni, egy sovány bajszos áll, túlságos nyugalmat mutatva. Talán egy másik titkosszolgálatnak dolgozik, gondolom.

Csontsovány öregasszonyt támogatnak kifelé, aki a bevizelés határán lebeg, de a kubai elvtársak most sem sietik el a dolgot. Valószínűleg sikerülni fog neki.

A távozás a repülőtérről nem egyszerű feladat.  Az alkalmazott alig résnyire nyitja az üvegajtót, és a kézipoggyász nehezebben jut ki rajta, mint az átlagos emberi test. A csomagok nélküli utas pedig felettébb gyanús.

A nyári télben levadász egy hiéna, aki kétszeresen szimpatikussá szeretné tenni magát. Aranykeretes szemüveget visel, és 1500-ös kék Ladája van. A röpke alku után megkérdezem tőle, hogy az a bizonyos rabszolgasziget, amit a várból látni, milyen, módon közelíthető meg. Szemlátomást összerezzen. Néhány perc múlva megkérdezi, mi a nemzetiségem.

A Hotel Birret után a Hotel Deportívóból is eltanácsolnak az elvtársnők.  Kubában az útikönyveket ma a világátlagnál sűrűbben kell újraírni.

A szerény nemzetközi hírnévnek is örvendő kultúrházban, a Casa del Caribében sem járok jobban. A bejárati ajtót biztosító vezető elvtársnő a beözönlő pionírokra fókuszál. Amikor meghallja, hogy nem akarok tánctanfolyamra járni, bekeményülnek a vonásai. Jöjjön holnap, sziszegi. Ez magyarul annyit jelent, tűnj el innen, te falábú. Ha nem akarsz salsázni, kint tágasabb!

A Morrón – a várban – egy ember Partagást árul ezüstpapírba tekerve, és nemzeti hárompesóst Che Guevara arcképével dollárért vagy akármilyen valutáért. A régi lemezeket pörgeti. Messze vagyunk Havannától. Ide meg amúgy is csak turisták jönnek.

A múzeumi séták kora délutáni programsoroza a Rum Múzeumban kezdődik.

A belépőjegy árát – két konvertibilis pesót, ami Fidel és háttérembereinek elhatározásából ma egy euró és hét cent árfolyamra van kiírva – egy szénfekete, cicamosolyú, több mint teltkarcsú nő énekli ki a zsebemből. A casht szélsebesen eltünteti a fiókban, és a sorszámmal ellátott belépőjegyből nem ad egy felet sem. Az egyik képen Bacardí és Moreau úr látható, aki a képaláírás szerint megtiszteli látogatásával a gyárában elhelyezkedő Tonelaríát, a hordóüzemet.

Búcsúzáskor kapok egy Dankeschönt. A szép hölgy a hatalmas forgalomban rég elfelejtett engem, a külvilágot, jó esetben a két konvertibilis peso lebeg a szeme előtt, amit lélekben már el is költött. Rajtam kívül senki sincs. Egy homofil alkalmazott van a képben, aki mindenáron ingyenrumot akar velem itatni, hogy megdőlve a tömény kedvességétől kedve szerinti vásárlóvá alakítson.

A Museo Municipal Bacardíban Germán Michaelson szemüvege látható, aki németnek született, és választott hazájában, Santiagóban haláláig hordta ezt a szemüveget. Nagy kincs az ilyesmi. José Martínak a sok reggelizőasztala közül az egyik mellett található egy taínokoponya, a kék szemű emberekről készült naiv festmények társaságában. Ennyi maradt belőlük. A taínókat kiirtották, és az utóbbiakat, a bayatei svédeket, már aki nem távozott gyanús körülmények között az élők sorából, beolvasztották.

A Karnevál Múzeumban nem történik említésre méltó dolog. Egy bennfentes elvtárs közelít szürke mosollyal. A hátsó fertályon giccsárusként tölti szabadidejét, és megérzésem szerint a teremőr néni befekvő embere lehet, ő küldhette, hogy itt ólálkodik egy madár sok dollárral a zsebében.

A Fondo de Bienes Culturalesben a két konvertibilis pesóért kiosztott hivatalos pecsét mellé, amit a kortárs festők művei kapnak, a nyúlánk fekete mindenes szivart akar eladni. Saját zsebre dolgozhat az elvtárs, mert erősen ferdített hangfoszlányokkal dolgozik, és közben azt lesi, hogy őt ki lesi. Ügyel a szájmozgására.

A féllépésnyire innen tornyosuló Hotel Casa Granda tetőteraszára ingyen engednek fel. A naplemente erős, és a kikötőből fejedelmi lassúsággal halad ki a Frederik Olsen Társaság hajója. A sima képű fehér pincér csak fél konvertibilis pesóval csap be. Elnézem neki a szocreál kedvességet. Említésre méltó esemény nem történik.

A taxisofőr tájékoztat, hogy a barátai jártak Magyarországon. A Zona Industrial mellett megyünk el, amelyet – mint annyi mást – Fidel magánéletének szerves részéről, egykori harcos barátnőjéről, Célia Sánchezről neveztetett el.  Miért ne? Megdolgozott érte.

A késő szocialista elit magasra tett mércéjével mérve is túlhajszolt textilgyárnak kitalált épületmonstrum jelenleg egy gebines kínai–olasz cipőüzemnek, egy szivargyárnak és még több ürességnek ad otthont, miközben türelmesen várja a lesben álló privatizációs szakemberek készülő rohamát.

Megérkezünk El Cobréba, Kuba nemzeti szentélyéhez. Itt kevésbé drámai a helyzet, mint néhány évvel ezelőtt. Régebben a környék csellengő fiataljai árulták a rézbányában összeszedett, sárgásan csillogó köveket, ma a piacgazdasághoz vezető fényes ösvényen a kegytárgyárusok ötödik hadoszlopa támad.

El Cobréban a vitrin alatt Roland T El PhD Harvard, az Universidad de los Andes rendes tanárának névjegye látható. Roland T El PhD Harvard a névjegykártyája mellé egy emlékérmet is hátrahagy az utókornak. Az érem egyik oldalán Fidel a pápát üdvözli, és a pápa Fidelt üdvözli. Az érem másik oldala nem látható.

A baseball-labdák tömegébe vegyül Pedro M García Chofer 12 725-ös sorszámú céges igazolványa.

Szép számmal vannak pléhből készült minivégtagok az egyéb, színaranyból készült finomság mellé.

Fél tizenkettőkor megjelenik farmernadrágban és szandálban a pap. Az eseményhez egy néger öregasszony combhoz tartott mikrofonnal csodálatos hangon hosszított Ave Maríákat énekel. Még nem érkeztek meg a külföldiekkel megtöltött turistabuszok. De hamarosan megérkeznek. Tömegesen. A mai programban olaszok és hollandok.

A vendégházban egy több négyzetméteres asztali maketten a teljes Nemzeti Szentély és környéke látható. A missziós ház és a tágas parkolók még csak a tervező építészek és egyházi méltóságok képzeletét gazdagítja. A látogatókat itt is utoléri a mágikus realizmus, mert a valóság másként néz ki.

Közel négy évszázada, egészen pontosan 1606-ban történt, hogy három halász egy szobrot talált a tengerben. A nyakában egy táblácska volt, amin ez állt: Én vagyok a Virgen de la Caridad, a kegyelmes Szűzanya. 1916-ban XV. Benedek pápa Kuba Nemzeti Szentélyévé nyilvánította az El Cobre-i székesegyházat.

Egy régibbi santiagói utazás képei jelennek meg előttem. Reggel Peublo Oasisban kiültem a ház elé, és felnéztem a Gran Piedrára. Aztán nem történt semmi, de minden megoldódott.

Esténként a szomszéd, aki civilben rendőr volt, átjött gitározni; a háziak elvették a pisztolyát, és felakasztották a fára, mert nagyon be tudott rúgni. Vigyáztak rá, nehogy kárt tegyen valakiben vagy önmagában.

Séta a Complejo 26 de Julióhoz, a Moncadához, amit Fidel Castro és társulata 1953-ban, mint az akkori Kuba egyik legjelentősebb laktanyáját, megostromolt. A siker elmaradt ugyan, de a Comandante – ellentétben napjaink magyar politikai elitjével – ettől a pillanattól kezdve fáradhatatlanul gyártja az országimázst, és a nem éppen szerény önmegvalósítási eredményei mellett még arra is ráér, hogy alakítsa a világtörténelmet.

Az érsekség múzeumában megkérdezem, hogy vannak-e zsidók Santiagóban. Se rabbi, se zsinagóga, válaszolja az atya. A zsidóság itt nem nyilvánult meg külsőségekben, teszi hozzá. Nem is ez a lényeg, tenné hozzá a Szombatban nyilatkozó rebbe, ha itt lenne. De nincs itt, mert Budapesten kapott munkát.

Látogatásom alatt bejön egy bajszos ember, és aprókat hallgat. Távozása után bejön egy jóltáplált alak, aki szintén nagyokat hallgat, majd ő is távozik. Mindketten inkább az állambiztonság tisztjei, mintsem turisták. A püspökök arcképei mellett két egyházi témájú, kortárs naiv festmény is lóg a falon. Az atya búcsúzáskor Isten áldását kéri utamra.

Az utcán megtalál egy rongyos biciklista. A mosolya egy fog, egy szünet, a nadrágszíján mobiltelefon lóg átlátszó műanyag tokban. Ő más kategória. Vagy besúgó, vagy seftes, de inkább mindkettő egy személyben. Ismerlek, mondja. Ott dolgozom a szomszédban, ahol laksz, és a Hotel Santiagóban én kezelem a lepedőket. Mikor mész el? Ajándékoznék neked egy szivart, hogy vidd el oda… Életemben nem láttam. Ezt a trükköt kisiskolásként vetettük be. Tagoltan elmondom, hogy nem érdekel az ajánlata, és ezzel befejeződik a történet.

A Földalatti Harc Múzeumában – Museo de la Lucha Clandestina – a belépőjegy mellé rám üvölt az elvtársnő: ¿Nacionalidad? Nemzetisége? A fenyegető hangnem arra késztet, hogy vidámságot színleljek. Neked nem mondom meg, válaszolom. Az eseményre előlép egy fiatalabb elvtársnő. Ő is rám üvölt, de valamivel hangosabban. „Bher’ are you prom?”  Where are you from? Nézem őket, és megismétlem a legválasztékosabb kubai spanyol nyelven, hogy nekik nem mondom meg. Komolyan elkezdik körbejárni a témát egymás közt, hogy értem-e vagy sem, amit mondanak. Közben fennakadás nélkül beszélgetünk egymással.

A reggeli kapucsínót a Casa Granda lenti teraszán iszom, mert innen rálátni a városházára, aminek az erkélyéről Fidel bejelentette, hogy győzött a forradalom.

A rendőrök éppen egy középkategóriás fekete hölgyet büntetnek meg, mert tilosban várakozik a turista rendszámú autójával és a tejszőke vőlegényével. A hölgy nem hagyja magát. Veszekszik a szervvel, és utal rá, hogy szerinte az egész utcában mindenki tilosban parkol. Ez igaz, de senkit sem hat meg. A rendőrök pókerarccal végzik a dolgukat.

Este beindul az élet. Az orosz párt látom meg újra, akikkel Havannából együtt repültem ide. A Hotel Melía Santiago de Cuba parkolójával szemben lévő étteremben ülnek. A szállodából ők is kimenekültek. Faarcú hollandok rágják a Pizza Nova-étrendet. Egy kubai pár ugyanezt teszi. A múmiaszerű külföldiek megszokásból, a fiatalok a társadalmi felemelkedés jegyében. Mindannyian szótlanul ülnek. Mintha a láthatatlanul itt keringő szagtalan pénz némaságot gerjesztene.

A parkoló szabadtéri éttermében vidám a hangulat. A pincérek Lomo ahumadót hoznak, amihez maltát, édes sört iszom. Panamakalapos, feltűnően kiöltözött feketék ugyanezt teszik. Két északi néger úriember, ami a nyugatos magyar kategóriájának felel meg, vadul rázza a rongyot, és egyfolytában csiripelteti a bérelt Audi riasztóját. A rengeteg aranylánchoz elegendő pocak társul. A rossz nyelvek szerint a fukszokat részletre veszik Miamiban. A két hazalátogatónak két barátnője is van, ami nem nagy teljesítmény ebben a felállásban.

Az Avenida de las Américason, két sarokra az ötcsillagos turistasilótól, egy rácsos betonépítmény előtt részeg parasztok veregetik egymás hasát, ami a vállon veregetés kubai módra. Van, aki kordén érkezett, mások oldalkocsis motoron. Bent a szerényebb alkoholfogyasztásra kíváncsi szerelmespárok lesik egy rendkívül sovány néger kegyeit, aki egy sarokba állított neoncső fényében szorgosan méri a sört. Talán ad nekik is.

Piros baseballsapkában CUBA felirattal magyar turistacsapat tart a Havannába induló géphez. Nem kerülik a feltűnést. A hangszintjük is magasabb az árnyaltnál, de szerencsére nem szükséges felidézni a kortárs magyar útikönyv szellemességét, a ne legyünk bunkók kategóriát.

1994

Január 3. nem az első végtelennek tűnő nap volt Kubában, de ekkor kezdtem el – az „eltűnt idő keresése” közben – leírni a hétköznapok történéseit. Már évek óta itt éltem a Nagy Szigeten, kisebb-nagyobb megszakításokkal. A forradalom harminchatodik évében és a különleges gazdasági időszak – período especial – kellős közepén Marielbe mentem egy elveszett ismerős után, akinek a mágikus realizmus íratlan szabályai szerint örökre nyoma veszett.

1984 tíz éve volt ekkor, és Peter Davison ezt írta a könyv kapcsán: Orwell regényének eredményeként az 1984-es év legendává vált, mielőtt elérkezett. Fontos volt számomra, hogy ne mások tapasztalataiból merítve, hanem első kézből írjak Kubáról, ami ezekben az években esett át az egyik legnagyobb változáson. Olyannak tűnt az egész vállalkozás, mint egy 19. századi regény, az újdonság, a novel. Az útjaimat nem fizette se a miami emigráció vagy a mögötte álló erők, se Fidel Castro rendszere.

A világirodalom utazói, Naipaul és Nabokov munkái adhatták a legtöbbet könyvem alapgondolatához, aminek összefonódásai a karibi pillangó átváltozásairól szólnak. Aki az első tanácsot adta, Roy volt. Si Habana es mierda, todo lo otro es más mierda, mondta. Szabadon fordítva: Ha Havanna egy nagy szar, akkor itt a szigeten minden más még nagyobb szar.

Havanna korántsem volt unalmas. A félistennek tartott parancsnok, Fidel állandó jelenléte és többórás beszédeinek élvezete után a tartalmas éjszakák jelentették a másik világot.

Valaki valahonnan szerzett számomra egy ősrégi LC Smith írógépet – Made in USA –, amit még a forradalom győzelme előtt gyártottak. A sziget régiséggyűjteményének része volt ez is, akárcsak az autók az utakon, a telefonok és a csatornarendszer.

Szeptember vége van. Közeledik a tél. Zuhog az eső, és Kuba újra a média célkeresztjében van. Vagy volt. Augusztusban történt, ami történt, de a visszhang csak most ért ide. Az idő másként működik, ha mások irányítják.

Egyszer valóban január lett, és megérkezett a hetedik hidegfront. Fidel a közbeszéd alapján nem kedveli az időjárás-előrejelzést és a meteorológusait. Még dühös is lehet rájuk, ami nem előnyös számukra.

A Parancsnok az évszázad vihara után mindenesetre ellátogatott Playa Santa Fére, ahol a hurrikán a legnagyobb pusztítást végezte, mert Fidel hetedik érzéke eddig mindig megsúgta neki, mikor kell a nyilvánosság előtt megjelennie.

A barátok barátaival ülök, egy üveg rum elfogyasztásával összekötött  értekezleten, amikor kiderül, hogy se Roy, akinek a felesége a napokban örökre eltávozott a szigetről Kanadába, se Wee Wee, akinek az apja a kubai Mekkából, Miamiból üzenget, se Cal, akinek magyar útlevele is van, nem akarnak innen elmenni.

A parasztok – los guajiros – a keleti megyékből és kétes elemek – delincuentes – Ó-Havannából tömegesen hagyják el Kubát. Maguk készítette úszóalkalmatosságokon, lopott csónakokon, lélekvesztőkön, autógumikra szerelt deszkákon, átalakított autókon és minden elképzelhető eszközzel indulnak neki a Floridai-szorosnak.

Napok óta zuhog. Roy újra megnősül, ez a második házassága, és Calt nem hívja meg az esküvőjére. Erre alapos oka van, mert Cal elcsábította az első feleségét. Talán nem ennyire egyszerű az ügy, de az igazságot soha nem fogja megtudni senki. Könnyen lehet, hogy Roy felesége csábította el Calt. De ez a sziget nem a vendetták hazája.

A Hotel Nacional de Cubát renoválták. Valamikor itt működött Al Capone és állítólag Meir Lansky, akinek zsidó származása ellenére, de főleg köztörvényes tevékenysége miatt Golda Meir személyesen tiltotta meg, hogy Izraelben verje fel a sátorfáját.

A Habana Libre („Szabad Havanna”) fogalommá nőtte ki magát. Itt is láthatók a falon a Fidel vezette forradalmárok bevonulásáról készült fényképek. A szállodamonstrum tulajdonosai pedig olyan gyorsan váltják egymást az utóbbi időben, hogy jobban nem is siethetnének. A jövő misztériumnak tűnik, akár a szantería vallás jóslatai.

A sziget parafadugóként lebeg, és Fidel vagy valaki a környezetében összefoglalta a lényeges egységeket, amikhez nem kell erősen gondolkozni: tenger, szivar, rum és nők – eredetiben: mar, tabaco, ron, mujeres.

Eljött a szúnyog ideje. Áramszünetek vannak. Fidel a forradalmi maratonról beszél a televízióban, amit kubavíziónak hívnak. Nereyda, aki már a fiánál él Miamiban, a konyhából így kommentálja a Parancsnok, Főparancsnok szavait: Ez az ember egy gerillaharcos. Szüksége van a háborúra. Szereti a háborút. A háborúban él. Nereyda meg van győződve Fidel rejtett hatalmáról. Ő is hisz a földöntúli erőkben, mint az emberek általában, és nyílt titok, hogy Fidel jóban volt a babalao királlyal, és ellátogatott Nigériába, ahol levetette az olívazöld egyenruháját, és fehérbe öltözött. Ez az ember, Fifo, Kuba torreádora, a Főparancsnok – ese hombre, Fifo, el torero de Cuba, el Comandante en Jefe –, akinek hatalma van az élő és a holt lelkek fölött, meghódította Afrikát. Nereyda véleményén sokan osztoznak, és azt is mondják, hogy Fidel magánvállalkozásként vezeti a szigetet, ami egy nagy kísérleti telephely.

A Radio Martí szerint Castro egy vénember, aki a nadrágjába vizel – Papa Doc Fidel, the old man who urinates in his trousers. Ezt azok mondják róla a másik oldalon, akik ugyanabban a cipőben járnak.

1994. Nineteen-ninety-four. Mil novecientos noventa y cuatro. Ten years after. Így áll az eredeti – angol nyelvű – szövegben.

Kétségtelen. Tíz év telt el az Orwell-féle jóslat, 1984 óta. Az anekdota szerint Castro kezdetben a vörösökkel tartott, utána a sárgákkal, és végül a zöldekkel, azaz a zöldhasú dollárokkal. Eredetiben: Primero con los rojos, después con los amarillos y por fin con los verdes.

Az emlékek közül előtűnik a magyar Mikes György, akkor már a brit George Mikes elegáns alakja, aki egy berni könyvesboltban dedikálta a könyvét: How to Be an Alien. Ebben a következő mondat állt: Believe that the aim of life is to have a nice time, go to nice places and meet nice people. A stratégiailag legjelentősebb hely, ahol ezek a kedves emberek megtalálhatók, egy tetőterasz. Ez egyben lakásétterem, ahol van minden – üzleti barátok, sör és sonkás sajtos szendvics. Amigos, cerveza, y bocadito con jamón y queso. Wee Wee engedéllyel vagy engedély nélkül működteti a jó hírű helyet – ezt nem tudja senki. A hatóság látszólag kivárásra játszik. Wee Wee a jéghegy csúcsán ül. Máshol még több minden van – lányok, disznóhús, marihuána, motoralkatrész, és a minden itt még csak ezután következik.

Hol bujkál a súlyos gyökér?, kérdezi egy emigráns magyar gyűrött ábrázattal, és kivillantja szürkéssárga, hiányos fogazatát. Jókedve van, éppen most csapott be egy spanyolt egy doboz hamis Cohiba lancerosszal. Erre innia kell egy sört, hogy közben újabb üzlet után szimatoljon. Az emigráns magyarnak még két évet kell távol lennie a múltjától, mert addigra elévül az ügye, és újra hazatérhet.

Az üzleti lehetőség, a konzervsonka a varázsszó. A magyar emigránsnak erre van szüksége nagy tételben. Konzervsonkában pedig a kövér – el gordo – a szakember, aki annyira kövér, hogy nem mehet vécére a repülőútjain, mert nem fér be az ajtón. De a kövér és Wee Wee eltűntek. Mert lecsukták mindkettőjüket egy kis időre. Valóban kis időre, hisz a rendőrök is emberek, és a régi ismerősökkel jól bánnak.

Megnyugvásként lemegyek a tengerhez, hogy szívjak egy adag friss, sós levegőt.

Semmi sem változott azóta, hogy először tettem be a lábam a szigetre. Elmentem és visszajöttem, és akkor sem változott semmi. Különböző ruhákat hordtam a meghatározhatatlan utazó szerepét magamra öltve. Volt, amikor semmiféle ruha nem volt rajtam, mert nagyon jól ment minden, a meleg elviselhetetlennek tűnt, és enni sem volt mit. Tombolt a szükségállapot, amit nem kevés cinizmussal különleges gazdasági időszaknak keresztelt el a hatalom.

A felszín nyugodtnak tűnt, élelmet vidékről kellett becsempészni, voltak környékek, ahol eltűntek a macskák, mert megették őket az emberek, és voltak környékek, ahonnan eltűntek az emberek, mert elindultak Florida felé. Volt, aki néhány pillepalack édesvízzel, egy vitorlával felszerelt szörfdeszkán ment el, és odaért.

Nehezen bírom, én is elmegyek Kubából. A repülőtéren a határőr nevetve azt mondja: Te úgy nézel ki, mint egy kubai. Maradj itt, mint a többiek.

Sietek vissza a Nagy Szigetre. Telihold volt – luna llena, full moon. Curaçaóról Havannába a csapnivaló menüt egy papiamentót és még legalább három nyelvet folyékonyan hadaró, mulatt szépség szórja az utasok elé holland munkatempóban.

Kubában a JOSÉ fényreklám fogad. A nemzet apostolának vezetékneve kivilágítatlan.

Mikor érkeztél? Quando llegaste?, hangzik majd fel a megszokott kérdés.

A helyzet változott, a lányokat begyűjtötték az utcákról, és a feketepiacon az árak borsosabbak lettek.

Egy forradalmár emlékiratait olvasom. A Batista-rendszer vámtisztviselői olyan korruptak voltak, hogy gond nélkül be lehetett csempészni az országba fegyvereket. Gondoltak a jövőjükre! Ma is vannak párhuzamok, de csak jelen van, a múlt elillant, és a jövő még nem érkezett meg.

Az álmok világa a valóság. A találkozás a szellemekkel a napi gyakorlat. Havanna óvárosa romokban áll. Szennyvíz folyik az utcákon. A Playán a 19-esen a 72-es utca magasságában egy tolókocsis néger parkol. Nem teljesen az út közepén, de elég messze a járdától ahhoz, hogy kikerüljék az autók. Télikabátban van. Természetes, hisz tél van, 30 fok plusz.

Havanna ma zárt város, kiábrándultság és a jövőkép teljes hiánya ül az emberek lelkén, senki nem hisz benne, hogy a rémálom egyszer eltűnik. A vedadói villák teraszain zöldség terem, és néhány házban kecske is lakik hosszú kötélen. Az élelmiszer aranyat ér.

Szerencsém volt találkozni egy másik magyar emigránssal, aki nagyban kereskedik és politikai menekült Kubában, mert az USA-ból érkezett gépeltérítőként. 1956 után ott kért menedékjogot, de később Fidel Castro és elvtársainak vendégszeretét választotta. Mostanában Kubából is kiállt a rúdja, és az elvtársak épp azon voltak, visszaküldik Magyarországra, ahová időközben megérkezett a kapitalizmus.

Nappal egy öreg, finom mozgású híres színész táncolt a bár teraszán két fiúval, de csak saját kedvtelésére, mert a fiatal fiúkat szerette. Este a fidelvízióban Fidel éltette a spanyol beruházásokat Cayo Cocón.

A végtelenített történetek olajozottan működnek. Az eredmény látványos, életvidám utcaszínház, és hangzatos engedékenység a fizető vendég felé.

ISTENEK, SZENTEK ÉS MESÉK

Bevezetés

Egy élő vallás, a szantería bemutatása a célja ennek a rövid dolgozatnak, valamint annak a több száz éves folyamatnak az érzékeltetése, hogyan váltak az afrikai istenek, akik a behurcolt rabszolgák szellemi poggyászában érkeztek Kubába, a Nagy Szigetre, afrokubai, és a későbbiekben szinte kubai istenekké.

A szantería a szentek tisztelete, és a vallásgyakorlás felfogható akár öntisztulási vagy önmegvalósítási folyamatnak.

A kubai szantería egy szinkretista vallási rendszer, ami az afrikai istenek tiszteletén és a katolicizmuson alapszik, és áthatja, sőt alakítja a hívők hétköznapjait.

Az egyes istenek – a továbbiakban oricsák – nevének átírása a kubai köznyelvben használatos forma alapján történt, akárcsak az oricsák szerszámainak, ereklyetartóinak és a vallási szertartásokban használatos tárgyainak megnevezése. Ez alól kivételt képez Esú (Ecsú, Eshú), akinek sajátos szerepe ezen a módon is megnyilvánul.

A beavatási szertartásokról, az ünnepek kapcsán zajló eseményekről, a médiumok viselkedéséről, a jóslási folyamatokban elmondottakról, amelyeket a babalaók és szanterók vagy szanterák nekem vagy a jelenlétemben másoknak mondtak el, nem esik szó.

A szantería követői nemcsak Kubában, de a világ több országában is jelen vannak, és minden társadalmi rétegből származnak. A hívek közt pedig – a feketék mellett – mára a fehérek is ugyanúgy megtalálhatók.

A kubai szantería az utóbbi években egyre inkább elüzletiesesedett, és túlzás nélkül állítható, hogy államilag ellenőrzött vallássá vált. Ezzel együtt értelemszerűen megjelentek a vallási turizmus hátulütői, és a nem éppen spirituális töltetű tényezők.

*

Kubában számos afrikai eredetű vallás megtalálható, hisz a behurcolt fekete afrikaiak, akiket később a gyarmatosítók ültetvényein rabszolgaként dolgoztattak, nem egyetlen és egységes etnikai közegből származtak, és társadalmi berendezkedésük, valamint vallási rendszerük szempontjából is különböző fejlettségi fokot képviseltek.

A Kubába került afrikaiak legnagyobb népcsoportja a joruba volt. Megnevezésük angol közvetítéssel ebben a formában ismert, de önmeghatározásában lukúmi nyelvű népeknek mondhatók, akik Fekete-Afrika egyik legfejlettebb civilizációját hozták létre, és több ezer éves múltjuk színtere a történelmi Nigéria területére tehető, ami megfelel a mai Nigéria, Benin, Ghána és Togo területeinek. A joruba civilizáció kisebb királyságokból álló, de egységes birodalomként létezett, amelynek törzsi berendezkedése volt. A joruba törzsekhez különböző népcsoportok is tartoztak: ojók, nagók, egvaddók, ekitik, ijeszák és egbák.

A jorubák már az ókorban ismerték a fémmegmunkálást és ezáltal a kovácsmesterséget. Vasból készítették a mezőgazdasági szerszámaikat és a fegyvereiket is. A vas használatának fontosságát mutatja, hogy Oggún, az egyik legjelentősebb joruba istenség a kovácsmesterség megtestesítője és egyben védőszentje.

Az állattenyésztéssel párhuzamosan a földművelés volt a joruba gazdaság alappillére. A banán, a tök, a kókuszdió és a különböző gabonafélék mellett az isú – egy, a burgonyához hasonló növény – termesztése játszott fontos szerepet. Az egyes növények ma is a vallási szertartások fontos kellékei, hisz ezek az oricsák áldozati ételei – az istenek eledelei –, és persze táplálék is egyben az istenek gyermekei, a halandó emberek számára.

A joruba panteon megjelenésével Kubában egy – mára több mint – ötszáz éves folyamat indul el, ami napjainkban is zajlik, és amelynek eredményeként Afrika isteneiből afrokubai istenek lesznek.

Kuba szigetén a kiirtott karibi indián őslakosság és kultúrájának helyébe lép a joruba népesség és vallás. Mindez egy olyan szellemi környezetben történik, amikor az adott hatalmi viszonyok közt az egyetlen számottevő spirituális tényező a katolikus egyház, és amikor olykor-olykor az inkvizíció testközelben van, a döntéshozók pedig máglyára küldenek vagy egyéb, nem éppen kifinomultnak nevezhető módon öletik meg mindazokat, akik a leghalványabb formában megkérdőjelezik a dogmák helyességét.

Az afrikai istenek tovább élése ebben a szellemi légkörben a viszonylag magasra helyezett tűrésküszöbnek volt köszönhető, amit a spanyol világi és vallási hatóságok meghatároztak, amelyek engedélyezték, hogy a rabszolgák ünnepnapokon énekeljenek, megszólaltassák dobjaikat és táncoljanak. Nem tudták azonban, hogy ezek az események egyúttal vallási szertartások voltak! Fontos és említésre méltó ebben az összefüggésben, hogy az angolszász és holland gyarmatosítók – a majdani Egyesült Államok területén és másutt – a maguk módján gondoskodtak róla, hogy minden afrikai vallási hagyományt – a szó legszorosabb értelmében – kiirtsanak a rabszolgák gondolatvilágából. Az anyanyelv használatának megtiltásával kipusztították még a zenei hagyományaikat is, amely olyannyira átalakult, hogy ez a lényegét tekintve elszakadt afrikai gyökereitől. (Lousianában maradt meg nyomokban az arará vallásból származtatható vuduból valamennyi.)

Szükséges megemlíteni, hogy Kubában a vudu szinte kizárólag a keleti tartományokban – provincias orientales – él tovább, mert az itteni lakosság egy része Haitiről vándorolt be. Az arará vallás pedig csak Matanzasban van jelen, és a történelmi Dahomey területéről jön. Az említett joruba, arará és vudu vallási rendszerek mellett megtalálható a mai Kongó és Angola területéről származó, bantu eredetű Palo Monte, valamint az Abakuá titkos társaság, amelynek eredete a Nigéria és Kamerun közötti határvidékre tehető, de ennek az irányzatnak csupán Havannában és Cárdenasban vannak hívei.

A spanyolok – ellentétben az angolszász és holland rabszolgatartókkal – némileg szabadabban engedélyezték a szórakozást, a táncot és éneket, ami azonban korántsem jelentett szabad vallásgyakorlást. A rabszolgákat megkeresztelték és templomba járatták, és ez teremtette meg a szinkretizmus alapjait, aminek a lényege a párhuzamok keresése volt – a katolikus szentek és az afrikai istenek cselekedetei vagy megjelenési formái között. Ilyen módon született meg a szantería – santería –, amiben a joruba panteon oricsájához egy katolikus szentet párosítanak. Így lesz Csangó – Szent Borbála, Obbatalá – Názáreti Jézus vagy Szűz Mária, Jemajá – Szent Ágoston Rendjének Fekete Szüze, Ocsún – az El Cobre-i Kegyelmes Szűzanya, Elegguá – a Gyermek Jézus, Oggún – Szent Péter, Babalú Ajé – Szent Lázár, hogy előzetesként csak a legfontosabbakat említsük.

Ma Kubában a katolikus egyház és a szantería hívei közt békésnek mondhatók a kapcsolatok. Az utóbbiak látogatják az istentiszteleteket, és olykor fehér öltözetben jelennek meg a miséken, nyíltan viselve különböző színű tömör vagy áttetsző gyöngyökből álló nyakláncaikat és karkötőiket, amelyek színösszeállításukban az adott oricsát szimbolizálják. A szantería hívei megkereszteltetik a gyermekeiket, és megtartják a szentek ünnepeit is. Halottaik túlvilági tovább élését tekintve pedig számos elképzelésük kötődik a katolicizmus eszmevilágához.