A második világháború kódfejtő központja, ahol az Enigmát megfejtették

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Sinclair McKay: The Secret Life of Bletchley Park. The WWII Codebreaking Centre and the Men and Women Who Worked There (Aurum, 2010)

Fordította: Bihari György

Könyvborító: Kozári Imre

Copyright © Sinclair McKay, 2010

Hungarian translation © Bihari György, 2013

Hungarian edition © GABO Kiadó

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-758-1

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Rózsa Judit

Szakértő lektor: Dénes Tamás

Az EPUB konverziót Kozári Imre készítette

1.

Szolgálatra jelentkezés

Sarah Baring és barátnője, Osla Henniker-Major szűkszavú táviratban kapott behívót. Sarah emlékezete szerint a szöveg így szólt: „Négy napon belül jelentkezzen az X állomáshelyen, Bletchley Park, Buckinghamshire. Postafiókszáma 111, a külügyminisztérium címén. Ennyit szükséges tudnia.”

A két ifjú arisztokrata hölgy 1941 egyik tavaszi estéjén érkezett vonattal Eustonból. Utazásukat kissé kellemetlenné tette egy férfi, aki velük szemben foglalt helyet a fülkében, és gátlástalan otrombasággal maszturbált a nadrágzsebén át. Némi halk tanácskozás után a megbotránkozott lányok úgy döntöttek, hogy Osla majd elintézi a bárdolatlan utast. Osla fel is nyúlt a poggyásztartóba, azután „véletlenül” az illető ölébe pottyantotta „a gramofonlemezekkel tömött dobozt”. A férfi vette az üzenetet, és „kimenekült a folyosóra”.

Az út nagyjából egy óráig tartott.

– Bletchley állomásnál szálltunk le a vonatról – emlékszik Sarah Baring –, majd a bőröndjeink súlyától imbolyogva elindultunk fölfelé egy keskeny, kátyús ösvényen. Az utat két és fél méter magas drótkerítés szegélyezte, tetején csigavonalban föltekert szögesdróttal.

A Bletchley Park-i birtok a vasútállomás mellett terül el. Nem volt könnyű dolga a két lánynak, amíg a súlyos bőröndökkel felvergődtek a szürkületi csöndben a kerítés melletti hosszú, lankás ösvényen a fák között a rövid felhajtóig és a RAF{1} beton őrbódéjáig, amely a kastélyhoz vezető úton állt. Az őr gyorsan tisztázta, hogy a helyhez képest feltűnő eleganciával öltözött kisasszonyokat valóban várják Bletchleyben.

Csak ezek után pillanthatták meg a kastélyt, az előtte elterülő tavat és a mamutfenyőt, amelynek olyan vastag ágai voltak, hogy néhány ablakon szinte ki sem lehetett látni tőlük. Nem tetszett nekik. Jóval pompásabb palotákhoz szoktak, az első benyomás távolról sem volt kedvező.

– Enyhén szólva sokkolt minket – mondja ma már derűsen Sarah Baring. – Abszolúte borzalmasnak találtuk!

A kastély pázsitján fából készült, sivár barakkok sorakoztak, amelyeknek apró kéményei sűrű, koromfekete füstöt köhögtek, és az ablakaikat beragasztották az elsötétítés miatt. A kastély mellett volt a régi istálló és egy vaskos, vörös téglaépület, a „Kalyiba”. A kastély tövében a kikövezett ösvényre ráfért volna a javítás, a felhajtón gödrök tátongtak.

Ezen túl nem sok látszott a birtokból, amely a kastély mögött is folytatódott, és a mezőkön még több volt a fabarakk meg a beton kockaház.

– És minden barakkból csak úgy rajzottak elő a férfiak meg a nők – mondja Sarah Baring. – Az embernek az volt a benyomása, hogy ez egy olyan útvesztő, amelynek nincsen kijárata. – Azonnal szemet szúrt neki az is, hogy érthetetlen módon „hiányoztak az egyenruhások”.

A kastély homlokzata a völgyben elterülő, homályba burkolt városkára nézett a szép, mesterséges tó fölött, de a fák eltakarták Bletchleyt. Csak a tavaszi levegőben süvítő vonatfütty emlékeztetett a külvilágra.

Ahogy a lányok beléptek a kastélyba, ahol nyüzsögtek a gondterhelt arcú civil ruhás fiatal férfiak és nők, felkalauzolták őket a lépcsőn, hogy jelentkezhessenek az első emeleten Travis parancsnoknál, a Bletchley Park igazgatóhelyettesénél.

Travis mindenekelőtt felszólította a meghökkent lányokat, hogy írják alá a titoktartási nyilatkozatot. Ezután közölte velük, hogy ideiglenesen a városka egyik szállodájában fognak lakni, és hozzátette, hogy szolgálatuk másnap reggel kezdődik.

– Azt mondta nekem: „Hallom, maga perfekt német” – meséli Sarah Baring –, amiről én akkor azt hittem, hogy a származásomon humorizál.{2} – Travis parancsnok egyelőre nagyon keveset árult el a munkaköri kötelezettségeikről, csak arra figyelmeztette őket, hogy a titoktartás mindennél fontosabb.

Ezzel a kissé szürreális ismerkedéssel kezdődtek Sarah és Osla évei a Bletchley Parkban.

Más munkatársak gyakran érkeztek éjszaka. Az elsötétítés miatt vaksötétbe burkolózott a régimódi buckinghamshire-i városka, úgyhogy az idegenek semmit sem láttak a vörös téglás épületekből, a hosszú szalagházakból vagy a kocsmákból.

– Hajnalban léptem ki a peronra, ahol egy százados fogadott – mondta az egyik veterán. – Akár Külső-Mongóliában is lehettem volna.

– Éjféltájban érkeztem Bletchleybe – emlékezett egy másik. – Szuroksötét volt. Valami vaslépcső vezetett a hídra. Sehol egy lélek.

Éppen olyan ez a kép, mintha Graham Greene valamelyik thrilleréből vágták volna ki: Elhúz a gőzmozdony, a vörös hátsó lámpák elenyésznek a fekete távolban; utána nyomasztó csönd, melyet csak a sötét peronon kopogó, magányos léptek törnek meg. Valaki járkál, míg várja a rejtélyes kapcsolatot. „Jelszórendszert dolgoztak ki, hogy az erre felhatalmazott személyek a kijárási tilalom idején is közlekedhessenek”, olvashatjuk egy 1939 októberében kelt korai feljegyzésben. „[Ez] lehetővé tette, hogy szükség esetén igazolhassák magukat a katonai rendőröknek.”{1}

A Bletchley Park sok hajdani munkatársa emlegeti a feszült izgalmat, amellyel várták, hogy végre megtudják, mi lesz a dolguk. Azok számára, akik téli estéken vagy hajnalokon érkeztek, dermesztően jelképes felhangot nyert a vaksötétbe merült állomás.

Még azokat is meghökkentette az ismerkedés a Bletchley Parkkal, akik prózaibb körülmények között, fényes nappal jelentkeztek szolgálattételre, mint például egy másik veterán, az akkor tizenkilenc éves Sheila Lawn (született MacKenzie).

Sheila tizenkilenc éves koráig ki sem tette a lábát skót szülőföldjéről. Némileg értetlenül vette át a behívót, nem értette, egyáltalán honnan tudnak a létezéséről, vagy ki ajánlhatta. Borzasztóan kényelmetlen, tizenegy órás vonatozás árán jutott le Invernessből Bletchleybe (a háború alatt a szerelvények gyakran elakadtak, az embereknek sokszor a folyosókon kellett gubbasztaniuk a bőröndjeiken, lehetőség szerint tartózkodva a rémregénybe illő mosdóktól), végigdrukkolva a tizenegy órát, mert fogalma sem volt arról, hogy mi következik.

Sheila ma így emlékezik:

– Az volt az utasítás, hogy amint megérkezem a bletchleyi állomásra, keressek egy telefont, amit meg is tettem. A hang a vonal másik végén azt mondta: „Ó, igen, Miss MacKenzie, várjuk önt.” És egy autó jött értem, hogy felvigyen. Honnan sejthettem volna, mibe keveredem? Borzasztóan titokzatos volt. Titokzatosabb már nem is lehetett volna.

A külügyminisztérium egyik osztálya már évekkel a második világháború kitörése előtt tisztában volt azzal, milyen iszonyú kihívásnak kell megfelelnie; olyan kihívásnak, amelyhez nem elegendő a lángész, de fiatalok is kellenek hozzá, akiknek van elég energiájuk és erejük a türelem kimerítő próbáihoz, akik nem roppannak össze attól, hogy nap mint nap nyomasztóan bonyolult feladatokra kell összpontosítaniuk.

Érkezés után a legtöbb fiatal gyorsan rájött, hogy elképzelhetetlenül fontos hírszerző tevékenységben kell részt vennie. Először is nyomatékosan, szigorúan figyelmeztették őket a teljes titoktartásra; láthatták korábbi egyetemi oktatóikat civilben; ennyiből simán adódott a meghökkentő következtetés, hogy a brit kémipar idegközpontjába kerültek.

Ezen a birtokon, nyolcvan kilométernyire Londontól északra avatták be őket a háború legnagyobb titkába. Az angliai tengerpart lehallgatóállomásai ide továbbították az összes elfogott, első látásra zagyvaságnak tűnő, négyes-ötös betűcsoportokba kódolt ellenséges rádióüzenetet: kapitányokét, parancsnokokét, hadosztályokét, csatahajókét, tengeralattjárókét. Ezekben a jellegtelen barakkokban viaskodtak nemzedékük legkiválóbb koponyái a feladvánnyal, amelyet a német hadvezetés megoldhatatlannak képzelt. Fel kellett törniük és el kellett sajátítaniuk a zseniális Enigma-kódot.

A masszív, gyönyörűen megtervezett Enigma kódológépeket, amelyek kissé emlékeztettek egy lámpákkal kiegészített írógépre, a német katonai egységek használták; a hordozható gépek állították elő azoknak a betűkombinációknak a millióit, amelyekkel a titkos német üzeneteket továbbították.

A háború elején, amikor a nácik meghódították majdnem egész Nyugat-Európát, Nagy-Britannia ijesztően sebezhető volt. Viszonylag rosszul készült fel, nem volt elég fegyvere, ezért az első perctől létkérdés volt számára az Enigma-kódok feltörése. Ez több volt egyszerű taktikai hírszerzésnél, itt az életben maradásról volt szó.

Ha ugyanis megfejtik az Enigma titkait, már be is jutottak az ellenség agyába, mert attól kezdve a britek elolvashatják a tengeralattjárók, páncélos hadosztályok és a Gestapo rejtjelezett üzeneteit. Megtudhatják, mit akar lebombázni a Luftwaffe, sőt a német főparancsnokság üzeneteit is megismerhetik. A Bletchley Park kódfejtői el is akartak olvasni minden ellenséges üzenetet, hogy felkészülten várhassák a hadmozdulatokat.

Miközben keresték azt a hihetetlenül körmönfont matematikai módszert, amellyel feltörhetik a minden éjfélkor megváltoztatott kódokat, néhányan, akik megértették a titkot, rájöttek, hogy itt nemcsak az ellenség megelőzéséről van szó: ez olyasfajta felderítés, amely meghatározza a háború menetét.

Manapság általában annyit tudnak Bletchley-ről, hogy az Ultra kódnevet viselő ottani tevékenység legalább két évvel segített megrövidíteni a háborút, ahogy Eisenhower elnök mondta. A kiváló történész, Sir Harry Hinsley professzor – a Bletchley Park veteránja – szerint inkább három év lenne ez az idő. George Steiner, a jeles kritikus és esszéista tovább megy: azt állítja, hogy a bletchley-i munka a „huszadik század legnagyobb teljesítménye volt”.

Bletchley ott volt az angliai csatától a légitámadásokig, a Matapan-foktól el-Alameinig, Kurszktól a V–1 rakétáig, a D-napig és Japánig a háború minden viharában, mégis teljesen rejtve maradt. Olyan csatár volt, akit feltétlenül el kellett rejteni az ellenség elől, mert ha a német főparancsnokságnak akár csak a leghalványabb sejtelme támad arról, hogy mi folyhat Bletchley-ben, összeomlik az egész kódfejtés, ami végzetes hatással lesz a háború kimenetelére.

– Ha belegondolunk, hogy kilenc-tízezer ember dolgozott a Bletchley Park különböző részlegeiben – mondja a veterán Mavis Batey –, szinte hihetetlen, hogy a titok sosem derült ki. Képzelje csak el, milyen lenne ma ekkora tömegre bízni egy titkot! – De nem csak erről volt szó. A pázsiton és a mezőkön álló spártai deszkabarakkokban annak a nemzedéknek a néhány legtehetségesebb – és legbogarasabb – képviselője lakott: a kódfejtés lángeszű nagy öregjei és olyan ragyogó ifjú zsenik, mint Alan Turing, akinek a munkássága megalapozta az eljövendő számítógépes kort, és meghatározta az informatika jövőjét.

A Bletchley Parkban ugyanakkor több ezer elhivatott ember is dolgozott, főleg fiatalok, akik közül sokan egyenesen az egyetemről érkeztek, sőt akadt, aki érettségi után került oda.

Minél tovább tartott a háború, annál többen lettek. A tudósok mellett egy légió női fordító dolgozott, és lelkes segédszolgálatosok százai kezelték a félelmetesen bonyolult számítógép-prototípusokat; ugyancsak jelentős számban képviseltették magukat a társasági pletyka alapján felkutatott jó házból való ifjú hölgyek, akik hasonló elszántsággal akartak bizonyítani.

Meglepően sok volt a Bletchley Parkban a híresség vagy a leendő híresség, Dorothy Hyson színésznőtől (akit időnként meglátogatott a szívszerelme, Anthony Quayle színész), az idegrohamairól, eltúlzott affektálásáról, hisztériázásáról és rikító csokornyakkendőiről közismert Angus Wilsonon, a leendő regényírón át a („félelmetes kódfejtő”) Roy Jenkinsig, a majdani belügyminiszterig. Rendszeres látogató volt Ian Fleming, James Bond megteremtője, aki akkor Londonban, a tengerészeti hírszerzésnél dolgozott.

A Bletchley Park hangulatában fontos szerepet játszott a munkatársak többségének viszonylagos fiatalsága. Hihetetlenül keményen és komolyan dolgoztak, szabadidejükben viszont valósággal pezsgett bennük az energia. Ezek a fiatalok, akik közül sokan az emelkedőben lévő, erősödő középosztályból származtak, nem „iskolai szünetnek”, hanem különleges egyetemi tapasztalatnak tekintették a Bletchley Parkot.

A hely kedvezett a romantikának, ami talán nem meglepő, ha azt vesszük, hogy az egyik veterán „üvegháznak” nevezi a Bletchley Parkot. A Park szerelmesei közül sokan kötöttek hosszú, boldog házasságot, sőt vannak, akik még ma is házasok.

Ám az „üvegház” ugyanakkor súlyos terhet jelentett. A munkatársak még több évtizeddel a háború befejezése után sem szegték meg a titoktartási esküt. A házastársaknak tilos volt beszélniük az ott végzett munkájukról, és akkor sem árulhatták el azt a szüleiknek, ha azok már a halál küszöbén álltak. A gyerekeiknek is tilos volt beszélniük róla.

Ezért van az, hogy amikor az 1970-es évek végén feloldották a titkosítást, sajátosan elevennek, élesnek és tisztának tűntek a Bletchley Park veteránjainak emlékei, mert nem lakkozták be, alakították át vagy maszatolták szét őket a vég nélküli ismétlések. A Parkban töltött idő olyan feszült és intenzív volt, hogy valósággal beleégett az emlékezetükbe.

Jane Fawcett építészettörténész, aki 1940-ben fiatal lányként került a Parkba, máig nem felejtette el a rájuk nehezedő, elképzelhetetlen nyomást.

– Tudtuk, hogy nagyon fontos dolgot csinálunk – mondja. – Tudtuk, hogy tényleg minden rajtunk múlik.

– Egyeseknek túl sok volt ez – mondja egy másik veterán. – Kézzelfogható volt a feszültség – szögezte le S. Gorley Putt veterán. – Különböző okokból, de sorra begolyóztunk tőle.{2}

Gorley Putt azért kissé túloz. Nem mindenki golyózott be. Igazából Bletchley Park sok veteránja úgy tekint vissza élményeire – a csalódásokra, a kimerítő éjszakai műszakokra, a megérzés és a zsenialitás felvillanó pillanataira, még a fiatalság szertelen hahotázására is – mint emberformáló tapasztalatra, amelyben csak a kiváltságos keveseknek van része.

2.

1938–39: a kódok iskolája

A háború kitöréséig (valójában még utána is sok éven át), Bletchley városa Észak-Buckinghamshire-ben, nagyjából félúton London és Birmingham között, főként arról volt nevezetes, hogy hiányzott belőle minden nevezetesség.

Még a köztiszteletben álló építész szakíró, Nikolaus Pevsner sem javasolja olvasóinak, hogy látogassák meg ezt a helyet. Úgy érezte, hogy Bletchley semmit sem kínálhat: sem érdekes épületeket, sem kies tájat. Kisváros volt egy forgalmas vasúti csomópontban. Másik fő iparágát a téglaégetés jelentette. A gyár jellegzetes szagot árasztott, amely meleg nyári napokon ráült a városra.

És az ötvenöt hektáros telken álló, tizenkilencedik századi extravagáns kastélyt, amelyet a vasúti sín választott el a bletchley-i utcáktól, a kormány nem esztétikai, hanem biztonsági megfontolásból szemelte ki a Kormányzati Kódfejtő és Rejtjelező Iskola (Government Code and Cypher School, GC&CS) székhelyéül.

1919 óta minden külföldről – elsősorban a frissen létrejött Szovjetunióból – érkező, kódolt üzenettel egy kicsi, obskúrus kormányszerv, a Kormányzati Kódfejtő és Rejtjelező Iskola foglalkozott, amely lényegében a Külügyminisztérium kódtörőit jelentette. Az iroda az 1930-as évek óta a Whitehall közelében, az elegáns St. James’s Park melletti Broadway Buildingsben működött, az MI6-tal egy fedél alatt.{3}

1939 előtt jó másfél évvel döntötték el, hogy a GC&CS-t vidékre költöztetik, mert London közepe nagyon veszélyes hely volt a lehetséges német bombázások miatt. A spanyolországi rettenetes légitámadás megmutatta, milyen félelmetesen pusztító tud lenni egy bombázás.

Korábban a Bletchley Park a gazdag Leon családé volt, de 1937-ben Sir George, az örökös megunta a vidéki élet szépségeit, és úgy döntött, hogy eladja a birtokot. Ruth Sebag-Montefiore, az egyik rokon – akit történetesen ugyancsak berendeltek kódfejtőnek a Bletchley Parkba – azt mondta a kastélyról:

– Csak a képzeletemet a végsőkig megfeszítve tudom leírni azt a helyet… fénykorában, amikor vadászlovak álltak az istállóban, estélyeket adtak a legtöbb hétvégén, és tele voltak gyerekekkel a legfelső emeleten a gyerekszobák.{3}

1937-ben lezárult a pompás estélyek kora. 1938-ban egy bizonyos Faulkner százados kis ingatlanfejlesztő vállalkozása tette a legjobb ajánlatot a birtokra. Azt mondják, hogy az MI6, más néven Secret Intelligence Service (SIS) vezetője, Sir Hugh Sinclair tengernagy olyan biztosra vette a költözés szükségszerűségét, és annyira kétségbe ejtette a Whitehall aktatologatása, hogy a saját zsebéből vásárolta meg a birtokot.

Azonnal elkezdődött a munka. Az európai gyászos események hosszú árnyékot vetettek. Sinclair tengernagy sok kormánytagnál is jobban tudta, hogy a birtokra, rajta a patinás épülettel, sürgősen szükség lesz.

Májusban a posta technikusai lefektették a kábeleket, amelyek összekötötték a kastélyt a Whitehall telefonos idegvégződéseivel. 1938-ban, a müncheni paktum idegtépő nyarán, amikor Chamberlain elkövette azt a hibát, hogy nem tiltakozott Hitlernél Csehszlovákia német megszállása ellen, a „Ridley százados vadásztársasága” kódnévre keresztelt csoport behurcolkodott a Bletchley Parkba.

Valójában Ridley százados az MI6-nál szolgáló egyik tengerésztiszt volt. Neki kellett megszerveznie a tréfából „Golf Club and Chess Society”{4} néven is emlegetett GC&CS költözését Londonból Bletchley-be. „Nekünk azt mondták, hogy ez csak »főpróba« – írta korabeli naplójában Josh Cooper vezető kódfejtő. – De mindnyájan rájöttünk, hogy ez a »főpróba« egy valódi háború végéig eltarthat.”

Az 1938-as főpróba azt is megmutatta, milyen nehézségekkel lehet számolni. A kíváncsi helybelieknek a mindenre ráhúzható „Ridley százados vadásztársasága” kifejezéssel magyarázták meg a számtalan látogatót a birtokon. Ez a wodehouse-i ízű – és már akkor is némileg anakronisztikus – fordulat sokszor elhangzott az elkövetkező években.

Rengeteg munka volt a megvalósításig. Az rögtön kiderült, hogy a kastély nem elég tágas a várható kódfejtő tevékenységhez, ezért a birtokon azbeszttel szigetelt barakkokat építettek deszkából.

– Az elején, amikor még csak maroknyian voltunk, a kastélyban dolgoztunk – emlékezett vissza Ruth Sebag-Montefiore. – Utána átköltöztünk az egyik fabarakkba, amelyek úgy nőttek ki a földből, akár a gomba.

Noha a feljegyzések nem teljesen egyértelműek, úgy tűnik, nem sokkal a müncheni válság után épült meg az első barakk, amelyet még sok másik követett, a brit lelemény tartós, ám sebtében létrehozott jelképei, a bletchley-i tevékenység leendő „kaptárai”. Az 1-es barakkot eredetileg arra szánták, hogy a Park rádióállomása legyen. A később felhúzott barakkok – némelyik máig megvan – annyira silányak mai szemmel nézve, mint a gyenge minőségű panelházak.

Bletchley ideális hely volt, kellően eldugott, ugyanakkor könnyen elérhető. A város és a környező falvak elegendő helyet biztosítottak a kódfejtők és fordítók elszállásolásához. Bletchley Park közel volt (és van) a modern nyugati parti vasútvonalhoz. Az előtt, hogy dr. Beeching{5} felszámolta a vonalak nagy részét, a bletchley-i állomás pezsgett az élettől. Nyugat felé el lehetett jutni Oxfordba, kelet felé Cambridge-be. Aki Londonból Birminghambe, Lancashire-be vagy Glasgow-ba utazott, simán elérhette a várost.

– Illetve viszonylag simán – mondja Sheila Lawn, aki hozzászokott a hosszú utakhoz. – a vonatok mindig tömve voltak katonákkal. – Mindenesetre Bletchley földrajzi helye nagy előnyt jelentett azoknak a fiataloknak, akik országszerte megkapták a behívójukat.

1938-ban gyorsan haladt a birtok átalakítása. A kastély egyik szárnyát lebontották; a melléképületekből irodák lettek.

A legfelső szinten, egy vacak kis padlásszobában, egy nagy víztartály mellett volt az „X. állomás”, igazából egy SIS-lehallgató. Az apró ablak előtt hatalmas mamutfenyő tornyosult, amelyre fölszerelték a szükséges rombusz alakú antennát. Az „X. állomás” elnevezés remekül illik Ian Fleming regényeibe, de egyszerűen azért hívták így, mert a tizedik volt a lehallgatóállomások sorában. Nem sokáig volt Bletchley-ben, mert később kilenc kilométerrel arrébb költöztették, Waddon Hallba.

A diplomáciai feszültség átmenetileg enyhült München után. Neville Chamberlain miniszterelnök meglobogtatta a híres papírlapot, amely békét ígért korunknak. Néhány akkori közvélemény-kutatás szerint kevés közembert sikerült meggyőznie. A hírszerzésnél még lázasabban készültek titokban és néma csendben az eljövendő, elkerülhetetlen konfliktusra.

A Bletchley Park parancsnokává kinevezték Alistair Dennistont. Eredetileg Sir Hugh Sinclairt szánták a posztra, de ő súlyosan megbetegedett, és Dennistonnak azonnal be kellett állnia helyette a mindennapos tevékenység irányításába. A Bletchley Park szokatlanságának, olykor kiszámíthatatlanságának okát többek között ebben a szerepcserében kereshetjük, mert az MI6 parancsnoka nem a részleteket ellenőrzi, hanem utasításokat ad. A Park ezzel bizonyos fokú rejtett önállóságra tett szert, amelyet a Whitehall egyes vezetői nem igazán méltányoltak.

1919-ben, ahogy véget ért az első világháború, Alistair Dennistont kinevezték a Kormányzati Kódfejtő és Rejtjelező Iskola élére, amelyet a második világháború kitöréséig irányított. Amikor 1939-ben átvezényelték a Bletchley Parkba, gondja volt rá, hogy megszerezze az új iskolának a kezdeti idők néhány kódfejtőjét, köztük a csapongó, de ragyogó eszű Alfred Dillwyn Knoxot és Frank Birchet.

Birchnek elég szokatlan volt az előélete: hihetetlenül jó kódfejtő volt, ugyanakkor szórakoztatóan szertelen színész és igazgató. 1930-ban emlékezetesen alakította özvegy Twankeynét az Aladdin pompás West End-i előadásában. Birch és Knox egyszerre járt Cambridge-be.

„Dilly”{6} Knox, mint vezető kódfejtő, érkezése után a „Kalyibában” kapott munkahelyet. A „Kalyibát” több zömök épületből alakították ki az istálló mellett. Egy kolléga az ötvenöt éves Knoxot nevezi „az Enigma-ügy agytrösztjének”. Boltozatos homlokú, torzonborz fekete hajú, hórihorgas alak volt, és „látszott a szemén a szemüvege mögött, hogy gondolatban mérföldekre jár tőlünk”.

Unokahúga, a regényíró Penelope Fitzgerald följegyezte, hogy Knoxot kamaszkora óra érdekelte a rejtjelezés. A koraérett gyerek „pontatlanságokat, sőt konkrét ellentmondásokat fedezett föl a Sherlock Holmes-történetekben, írta Fitzgerald, amelyeket listába szedve elküldött Conan Doyle-nak. Négy narancsmagot mellékelt hozzá, utalásul a Négyek jele című regényére.”{4}

Ugyanakkor Dilly fergeteges természetű ember volt, és kollégái hamar felfigyeltek arra, hogy sokkal jobban kijön a nőkkel, mint a férfiakkal. Korát jóval megelőző, felvilágosult nézeteket vallott a nők munkavállalásáról, olyannyira, hogy azt akár pozitív diszkriminációnak is nevezhetnénk. Számos, szexuálisan túlfűtöttebb munkatárs abban az időben nem így látta a helyzetet.

A „Kalyibában” dolgozó nőket kevéssel érkezésük után már csak mint „Dilly Fruskáit” emlegették, amitől Knox egyik kiváló női munkatársa – Mavis Batey, született Lever – ma már tréfás bosszankodással forgatja a szemét.

– Kitalálták, hogy 1939-ben Dilly megszemlélte a Bletchley-be érkező lányokat, és a legcsinosabbakat rögtön elhappolta a Kalyibába – mondja Mrs. Batey, kissé talán eltúlzottan heves tiltakozással. – Ez teljességgel alaptalan. Dilly a képességeink szerint választott ki minket.

Nagyban hozzájárultak Bletchley sikeréhez más tapasztalt szakemberek is, Denniston korai munkatársai, köztük Josh Cooper, John Jeffreys, Frank Lucas Nigel de Grey, Oliver Strachey és John Tiltman ezredes, a zseniális veterán rejtjelfejtő.

Oliver Strachey, Lytton Strachey történész rokona, Benjamin Britten barátja híres volt színes humoráról és zenei tehetségéről. Ha visszalátogatott Londonba, ő és Britten szívesen játszott duetteket. Ahogy eszkalálódott a háború, Strachey-nek kulcsszerepe lett a Gestapo adásainak visszafejtésében. Csoportja az 1940-es években kezdte feltárni a népirtás (holokauszt) förtelmes bürokráciájának részleteit: a vasúti menetrendeket, a deportáltak számát.

Ugyancsak említést érdemel a középkorú, hatalmas termetű Josh Cooper, a „Medve”, ahogy egyesek hívták, akinek furcsa modorosságai voltak, például időnként kiabált magában. Amikor beindult Bletchley, Cooper örült, hogy Londonból vidékre költözhet. „Valamennyien egy hosszú asztalnál ebédeltünk a kastélyban”, írta Cooper. Emlékszik egy nagy szobára is „a földszinten, a légügyi osztály mellett… micsoda rendetlenség volt ott, hegyekben álltak a padlón a könyvek és a papírok”.

Följegyezte, hogy a „szakszolgálatosok az első perctől civil ruhát viseltek az irodában”, de „uniformist vettek, ha eltávoztak vagy szolgálati útra mentek Londonba stb. Azért, hogy használhassák a szolgálat utazási utalványait”. Biztonsági okokból minden személyes küldeményt egy londoni postafiókba kellett címezni. Ez a rendszer akkor mondott csődöt Cooper szerint, amikor az egyik kódfejtő valamelyik rokona „megpróbált küldeni egy hangversenyzongorát”.{5}

Cooper kihagyja az emlékezésből saját bogarasságát, például azt, amikor (egy másik veterán szerint) megjelent egy elfogott német pilóta kihallgatásán. Amikor a pilóta „Heil Hitler!” kiáltással belépett, Cooper gépiesen viszonozta az üdvözlést, és nagy zavarában olyan gyorsan akart leülni, hogy a szék mellett az asztal alá esett. A Park első napjairól szóló beszámolókból rögtön megcsap bennünket a kedélyes trehányság, amelyet talán még bátorítottak is, hogy elősegítse a gondolatok szabad szárnyalását és a rögtönzést. A Bletchley Park irányításának ez a módja számos súrlódás forrása lesz majd a hadügyminisztériummal.

A GC&CS állandó személyzete – csupa kardigános, tweedzakós, pipázó egyén – ekkortájt úgy 180 főre tehető. Közülük harmincan foglalkoztak kódfejtéssel. A többiek hírszerzők és segédszolgálatosok voltak. 1938-ban rádöbbentek, hogy ennél jóval több emberre lesz szükség.

Megkezdődött a toborzás komoly munkája. Egy 1939 februárjában kelt belső emlékeztetőben olvashatjuk, hogy „három professzor igény szerint rendelkezésre áll”, mintha csak gépalkatrészekről lenne szó. A fenyegető konfliktus miatt megváltozott a GC&CS viselkedése.

Egy veterán visszaemlékezése szerint korábban nem kívántak matematikusokat alkalmazni a kódfejtéshez, mert természetüknél fogva alkalmatlannak tartották őket a munkára.

– Kimondottan nemkívánatosak voltak – mondja John Herivel, maga is kiváló matematikus, akinek a Park egyik legnagyobb áttörése köszönhető – mert nem gyakorlatiasak, és megbízhatatlanok.{6}

Mindez azonban gyökeresen megváltozott. Alistair Denniston néhány hónapot azzal töltött, hogy meglátogatta Oxfordot és Cambridge-t, felmérve a legmegfelelőbb ifjú jelölteket. Volt köztük egy Peter Twinn nevű, rendkívül ígéretes fiatal matematikus. És ott volt a cambridge-i Sidney Sussex College szédületesen okos, harminchárom éves matematikus oktatója, a nyalka bajszú, jóképű Gordon Welchman, akiből szorgalmas, lelkes és fantasztikusan becsvágyó toborzótiszt lett.

A legtehetségesebbre, a 27 éves Alan Turingra, a cambridge-i King’s College ösztöndíjasára már 1937-ben felfigyeltek. Turingról és Welchmanről hamar bebizonyosodott, hogy nélkülözhetetlenek a bletchley-i vállalkozáshoz. És természetesen Turing neve elválaszthatatlan a Parktól és az ottani munkától. Részben ennek a tragikusan félreismert lángésznek a Bletchley-ben elért sikerei vezettek mai számítógépes világunk megszületéséhez, ő pedig a Parkban találta meg a ritkán élvezett szabadságot, mielőtt a háborút követő évek fojtogató korlátoltsága át nem lökte a korai halál küszöbén.

***

– Turing különös és mérhetetlenül tragikus alak volt – mondta Stuart Milner-Barry.

Ez is egy vélemény. Az biztos, hogy rövid élete nagyon szomorúan végződött. Viszont sok más értelemben ihletet adott másoknak.

– Alan Turing páratlan volt – emlékezett vissza Peter Hilton. – Csak ha közelről ismerünk egy lángelmét, akkor tudhatjuk meg, mi a különbség a zseni és a nagyon intelligens ember között. Ha nagyon intelligens emberekkel beszélgetünk, és előállnak egy ötlettel, megnyugtathatjuk magunkat, hogy ez nekünk is eszünkbe juthatott volna. De Turingnál sosem érezhettük ezt. Ő folyamatosan ámulatba ejtett gondolkodásának eredetiségével. Csodálatos élmény volt!{7}

Az elterjedt és téves elmélet úgy szól, hogy egy boldogságra képtelen, mogorva, zárkózott homoszexuális beleesik az ellenséges kor csapdájába. De a történet nem ilyen egyszerű. Hála az életrajzíróknak, a kormány és a miniszterelnök hivatalos bocsánatkérésének és Hugh Whitemore színdarabjának, Alan Turing neve ma már mindenki előtt egyet jelent az Enigma megfejtésével.

Turing, akárcsak Dilly Knox, Cambridge-ben tanult, ahol az Edvárd-korabeli homoerotikus dekadenciát az 1930-as évekre fokozatosan háttérbe szorította a politika leplezetlen nyomulása. Egyes beszámolók megemlítik, hogy Turingnak magas hangja volt, hebegett, olyan idegtépően nyerített, hogy azt még a legjobb barátai sem bírták elviselni, továbbá hogy szokása volt lesütött szemmel, valami köszönetfélét motyogva elsomfordálni mindenféle társasági eseményről.

Más szavakkal erről a portréról egy klasszikus személyiségzavaros, Asperger-szindrómás ember tekint ránk. Kimerítően taglalták különcségeit, például a biciklijét, amelyről bizonyos számú fordulat után leesett a lánc, vagyis Turingnak ki kellett számolnia, mikor kontrázzon, hogy a lánc mégse essen le. Az is szokása volt, hogy gázálarcban biciklizett a környéken.

De talán annak is megvan az előnye, ha egy bicikli használatával csak a gazdája van tisztában, mert mindenki más alatt elemeire esik szét? Az pedig tény, hogy Turing súlyos szénanáthától szenvedett, aminek praktikus és drasztikus megoldása a gázálarc.

Továbbá eltérően a közhelyesen csoszogós professzortól, Turing feltűnően stramm ember volt. Noha nem volt ideje csapatjátékokhoz, hallatlanul szeretett futni, gyakran versenyzett. Akkortájt, amikor bevonult a Bletchley Parkba, már olyan edzett volt, hogy maratoni távon is indulhatott. Olyasmire célozgattak, hogy részben szexuális kielégítetlenségét szublimálta a hosszútávfutással, de a valódi kielégülést talán egy másféle sportban találta meg, egy olyanban, ahol nem volt versenytársa, és amelyhez legalább akkora szükség volt az összpontosításra és a szellemi koncentrációra, mint a testi erőre.

− Mi csak „Profnak” ismertük – emlékezik Sarah Baring. – Rettenetesen félszegnek tűnt. – Bletchley-i tartózkodása alatt Turingot természetesen nem érdekelhette a társasági élet. Ennek ellenére sokkal forradalmárabb, nyitottabb, becsületesebb lélek volt, mint ahogy azt a beszámolók sugallják.

Korábban a King’s College ösztöndíjasa volt, az 1930-as évek vége felé az Egyesült Államokban, a Princeton Egyetemen tanult. Hogy hidat építsen a matematika és az alkalmazott fizika tudománya között, belevetette magát a „Turing-gép” a bináris logikai számításokra képes automata kifejlesztésébe. Pár éve Liverpoolban látott egy dagályjelző berendezést, és úgy gondolta, hogy ha ennek a berendezésnek az alapelveit alkalmazza, felgyorsíthatja a saját gépe működését.

1938-ra, amikor egyre nyilvánvalóbb lett, hogy egész Európán végigsöpör a háború, Turing hazatért Oxfordba a gyúródeszkára szerelt elektromos szorzógépével. Ekkor határozta el, hogy felajánlja tehetségét a Kormányzati Kódfejtő és Rejtjelező Iskolának.

Kiképezték a kódolás és a hírszerzés alapjaira. Az egyik tanfolyam után, 1938 karácsonya idején már Dilly Knox mellett dolgozott. Kilenc hónappal az előtt, hogy Nagy-Britannia hadat üzent Németországnak, az előrelátó Alistair Denniston felgyorsította az Enigma megfejtését. 1939 elején Turing, aki ekkor már tisztában volt a titkos vállalkozás jelentőségével, visszatért Cambridge-be, hogy megbirkózzon az intellektuális kihívással.

1939-ben Turing és Gordon Welchman részt vett a GC&CS kriptográfiai „gyorstalpalóin”. Ceruzával írott nevük megjelenik a korabeli emlékeztetőkben, kipipálva, mintha egy iskolai névsorban szerepelnének.

De nem csupán matematikusokra volt szükség a rejtjelfejtésben, hanem más tudományágak képviselőire is, akik lehettek történészek vagy klasszika-filológusok. Sőt lehetett az is, aki tizenkét percen belül fejtette meg a Daily Telegraph keresztrejtvényét. Lehetett jó sakkozó, vagy akár nagymester, mint az ifjú Hugh Alexander, és azok a fiatalok, akiket ő hozott Bletchley-be.

– Természetesen nagyon értettünk a betűlottóhoz és a szórablóhoz – mondja az egyik veterán.

Frederick Winterbotham százados, a titkosszolgálat tisztje, az Ultráról{7} írott, úttörő jellegű könyv szerzője feljegyezte, hogy a fiatalok között milyen sokan szerették a zenét. Ugyanerről megemlékezik Gordon Welchman is, felidézve azt a gyönyörű képet, amikor a fiatal rejtjelfejtők „madrigálokat énekeltek egy nyári estén” a Grand Union Canal partján.

Ám Alistair Denniston hamar rájött, hogy a kies táj, a kastély és a tágas birtok megterhelést is jelenthet a Londonból érkező munkatársaknak. Egy 1939-ben kelt levelében így ír Sir Stewart Menziesnek, a titkosszolgálat akkori igazgatóhelyettesének (akiből nemsokára igazgató lesz):

A Kormányzati Kódfejtő és Rejtjelező Iskolát nem a Külügyminisztérium, hanem a tengernagy utasítására költöztettük ki Londonból… ez a munka rendkívüli összpontosítást követel a túlzsúfolt szobákban… a beszállásolás miatt a személyzet kénytelen több kilométernyire lakni a munkahelyétől. Igyekeztünk önkénteseket beszervezni, arra kérve őket, hogy idejükkel és gépkocsijukkal segítsenek kollégáikon.{8}

Más szavakkal az okozta a problémát, hogy a rejtjelfejtők nehezen tudtak alkalmazkodni a nagyvárosi rohanás után a sokuk által tanyasinak tartott vidéki élethez.

A manapság széles körben elterjedt tévhit szerint a bletchleyi munka az autizmus határeseteit, zárkózott lángelméket követelt. Valójában a szellemi rugalmasságot és fürgeséget értékelték a legtöbbre, mert ez teszi lehetővé, hogy járatlan úton közeledjünk a problémák megértéséhez és megoldásához.

Az Enigmával bizonyosan ez volt a helyzet. A német kódok feltörése egyszerre köszönhető a logikai-matematikai intuíciónak és a lélektani-logikai éleslátásnak. És akkor még nem is beszéltünk azoknak az embereknek a fantasztikus tehetségéről, akik megépítették a „Bomba” gépeket,{8} a számítógépek hatalmas, forradalmian új elődeit, amelyek minden kódnál szédítő mennyiségben ontották a sok millió variációt.

És nem csak kódfejtőkre volt szükség. A Bletchley Park ugyancsak igényelte a tehetséges, fürge eszű nyelvészeket, mindenekelőtt azokat a fiatalokat, akik folyékonyan beszéltek németül.

Szükség volt ezenfelül strapabíró adminisztratív háttérre, olyan emberekre, akik bírták az őrjítően unalmas, de elengedhetetlen iktatást és archiválást. Mert nemcsak venni, lefordítani, visszafejteni kellett az ellenséges adásokat, de úgy is kellett iktatni, hogy összevethessék őket a későbbi üzenetekkel. Ezt a munkát kezdetben főleg a „kisasszonyok” végezték.

A „vadásztársaságba” a legnagyobb lelki nyugalommal bevonták a magasabb köröket. Igen keresettek voltak az úrilányok, akikből kinézték, hogy képesek a legszigorúbb titoktartásra. Alistair Denniston úgy vélte, hogy a kisasszonyok sokkal felelősebben viselkednek. Akkoriban elég elterjedtek az efféle, teljességgel badar társadalmi sztereotípiák. De az előítéleteket félretéve, a jó házból való lányokat csakugyan rávette a kötelességtudás, hogy az elképesztően unalmas munkákat is jó humorral végezzék.

Mindezeken felül a Parknak szüksége volt titkárnőkre, irodavezetőkre, küldöncökre, sőt a kantinban még pincérnőkre is. Szóval sok-sok új ember lepte el ezt a jelentéktelen városkát.

3.

1939: mindenből a legjobbat

Denniston parancsnok mind mélyebbre süllyedt a problémák futóhomokjába. Akkortájt meg is jegyezte panaszosan, mennyire igyekszik kivenni a részét „az egyre szaporodó kriptográfiai feladatok megoldásából”. Ez az óhaj egyszerűen megvalósíthatatlan volt.

Ennek tudatában 1939. szeptember 4-én kiküldték az újabb behívókat. Egy ránk maradt feljegyzésben olvassuk: „Azonnali munkaerő-szükséglet a 3-as barakkban: javaslom, hogy egyszerre 15 embert hívjanak be. Mint tudják, már tájékozódtam az oxfordi Pembroke College-ban, ahol megígérték, hogy pár héten belül küldenek neveket.”

Mivel a titoktartás volt az elsőrendű szempont, nem csoda, hogy az első beszervezettek a beszervezőik személyes és társasági ismerősei voltak. De ez sokkal több volt alantas nepotizmusnál vagy sznobságnál. A német nyelvű üzenetek fordításához toborzott nyelvészeknél megfigyelhetők bizonyos jellegzetességek, amelyek arra utalnak, hogy a titkosszolgálatoknak is volt beleszólásuk a döntésbe. Természetesen az első újoncok előéletét érthető szigorral kivizsgálták, ám ezt leszámítva kényelmes fesztelenség jellemezte a válogatást.

Mavis Batey egyike a keveseknek, akik közeli munkatársai voltak a robbanékony Dilly Knoxnak, és ugyancsak kulcsszerepet játszott a Park történetében. Kivételesen eszes, középosztálybeli lány volt, de semmilyen értelemben sem úri dáma.

Mrs. Batey, akinek a férje, Keith ugyancsak a Bletchley Park veteránja, fanyarul mosolyog az érveken, amelyekkel megindokolták a vadászatot a felsőbb körökből származó munkatársakra.

– Denniston együtt golfozott Ashteadben azzal a két pasassal, akiknek a lányai elsőnek kerültek be a Kalyibába. Denniston ismerte a családokat, tudta, hogy rendes emberek, és hogy… szóval, hogy a lányok tartani fogják a szájukat, és nem fecsegik el, mi folyik ott. Ha olyan emberekre van szükség, akik nem pletykálnak a munkájukról, akkor nagyon fontos a háttér.

Ami Keith Batey-t, a cambridge-i húszéves matematikushallgatót illeti, aki részese lesz a legfontosabb áttöréseknek, és véletlenül ismerkedik meg leendő feleségével, Mavisszel az egyik barakkban – az ő beszervezését nem övezte semmiféle titokzatoskodás. Eltérően számos kódfejtő kollégájától, azonnal tudta, miről van szó, amikor megkapta a behívót.

– Az egyetemek vezetősége megengedte a matematikusoknak, hogy maradjanak, és letegyék az utolsó vizsgáikat – emlékszik vissza. – 1940 májusában záróvizsgáztam matematikából Cambridge-ben – az egész olyan visszás volt, akkor, amikor a németek éppen lerohanták Európát –; mindenesetre levizsgáztam, azután vártam, hogy megmondják, mit tegyek. Hazamentem Carlisle-ba. Jött egy macskakaparással írott levél egy Gordon Welchman nevű fickótól. Munkát ajánlott. Nem mondhatja meg, mi az, hol dolgoznék, egyáltalán semmit, de azt közölheti, hogy nagyon fontos, érdekes munka, és jól fizetik.

Majd hozzáteszi:

– Ennyit a titoktartásról. Az én időmben közismert volt a cambridge-i végzős matematikusok körében, hogy 1940 januárjában egy bizonyos Welchman bevitte két végzős hallgatóját egy bizonyos „40-es szobába”. Tudtam, hogy a 40-es szoba a kriptográfiát jelenti.

Leendő felesége, aki német nyelvészetet és irodalmat tanult, ugyancsak tudott erről-arról. Mihelyt kitört a háború, rendelkezési állományba vették a régi GC&CS-ben a St. James park közelében, ami rendkívül szokatlan volt egy fiatal lány esetében.

– Először a Broadway Buildingsben dolgoztam, a Gazdasági Hadviselés Minisztériumában – mondja Mrs. Batey. – a munkához tartozott, hogy feketelistára kellett venni mindenkit, aki üzletelt a németekkel. Azután behívtak a külügyminisztériumba meghallgatásra egy Miss Moore nevű, félelmetes hölgyhöz. Fogalmam sincs, tudta-e, mi lesz velünk. A meghallgatás idején nem tudtuk, hogy kémek leszünk-e vagy mik. De azután Bletchleybe küldtek. Nem akartam folytatni az egyetemet. A londoni University College-t, ahol tanultam, éppen akkor telepítették át az aberystwythi campusra, Nyugat-Walesbe. Én azonban azt gondoltam, többet tehetnék a háborús erőfeszítések támogatásáért annál, hogy német költőket olvasok Walesben. Végtére is a német költők hamarosan a fejünk fölött lesznek bombázókkal. Mondtam valakinek, hogy beiratkozhatnék ápolónőképzésre. Mire azt felelte: „Ne tedd, inkább menj el a külügybe. Ők tudják használni a némettudásodat.” Én pedig hallgattam rá.

Harry Hinsley-vel, a brit háborús hírszerzés leendő hivatalos történészével Alistair Denniston és John Tiltman ezredes folytatott beszélgetést a cambridge-i St. John’s College-ban. Ilyeneket kérdeztek: „Tudjuk, hogy utazgatott külföldön. Kitüntetéssel vizsgázott. Mit szólna az állami szolgálathoz? Nem lenne jobb a sorozásnál? Nem találja vonzónak az ötletet?”{9}

Ez mindenesetre diszkrétebb megközelítés volt annál, mint amilyen két évvel korábban E. R. P. Vincent professzornak volt része, akit Frank Adcock, a 40-es szoba veteránja meghívott vacsorára. Vincent professzor így emlékszik:

– Finom vacsora volt, hála Adcock ínyenc hajlamainak, ezért az étkezést stílusosan egy palack 1920-as portóival fejeztük be. Utána olyasmit csinált, amit rendkívül sajátosnak találtam: az ajtóhoz ment, kinézett, majd visszajött a székéhez. Mivel szerettem a kémregényeket, felismertem az eljárást, bár sosem vártam, hogy velem is megtörténik.{10}

Ám a közhelyes megközelítés bejött, és Vincent professzor csatlakozott a csoporthoz, amely a japán kódokkal küzdött.

Sheila Lawn ténylegesen részt akart venni a háborúban.

– Másodéves voltam az Aberdeeni Egyetemen, modern nyelvekből akartam diplomázni. Ennek ellenére nagy gondban voltam, mert állományba vettek mint leendő pedagógust. Úgy éreztem – sok más barátomhoz hasonlóan –, hogy harcolnom kell Hitler ellen, ezért levetettem a nevem a listáról. Senkitől sem kértem tanácsot, egyszerűen megcsináltam. Vártam, mi lesz ebből, és nem sokáig kellett várnom. Levelet kaptam Londonból, a külügyminisztériumtól, amelyben felkértek, hogy menjek el egy meghallgatásra. Elmentem – folytatja Sheila. – És nem sokkal ezután – a vakáció alatt – újabb levelet kaptam, amelyben egyszerűen utasítottak, hogy jelentkezzek Bletchley-ben.

A férfi, akivel Sheila a Bletchley Parkban találkozott, és később feleségül is ment hozzá – Oliver Lawn –, hasonló lelkesedéssel fogadta a toborzókat. Mr. Lawn később a háború egyik legfontosabb műszaki fejlesztését felügyelte. Ám az alig tizenkilenc éves fiatalember, aki épphogy kikerült egy jó hírű, kisebb magániskolából, kezdetben egyáltalán nem tudta, miféle szellemi kalandok várnak rá.

Most derűs komolysággal emlékezik bletchley-i pályafutása kezdetére.

– A matekvizsgára készültem Cambridge-ben. 1940-ben levizsgáztam, vártam, hogy behívjanak mérnöknek vagy valami hasonlónak. Amikor júliusban elmentem Cambridge-be a bizonyítványomért, szóltak, hogy keressek meg egy Gordon Welchman nevű illetőt, akit névről ismertem, de személyesen nem, mivel nem tanított. Így persze nem tudtam, hogy Bletchley-ben van. Bementem a szobájába, mire azt kérdezte: „Nem akar velem dolgozni?” Azt természetesen nem mondta meg, milyen természetű munkáról van szó. Mivel a behívómat vártam, nem volt választásom. Két héttel később jelentkeztem a Bletchley Parkban, és Welchman útmutatásával tanulni kezdtem az Enigmát.

Ami Sarah Baringot, Lord Mountbatten keresztlányát, Cecil Beaton fotós modelljét illeti, őt nem annyira a romantikus kalandvágy, mint a honleányi lelkesedés vitte a Bletchley Parkba. Már a háború kitörésekor tudta, hogy nem akar kimaradni belőle. Csak az volt a gond, hogy elsőre ideálisnak korántsem nevezhető munkát talált.

– Barátnőmmel, Osla Henniker-Majorrel rögtön a háború elején elhatároztuk, hogy nekünk valami igazán fontos dolgot kell tennünk – meséli Sarah Baring. – És kitaláltuk a repülőgépgyártást! Így hát bevonultunk a Slough Trading Estate-be – borzalmas egy hely! –, és azt mondtuk az ottaniaknak: „Itt vagyunk, repülőgépet akarunk gyártani.” Mire bedugtak valamilyen iskolába. Meg kellett tanulnunk, hogyan vágják a Durolt, mert a repülőgépek ebből készülnek. Csináltuk egy darabig, de azután úgy éreztük Oslával, hogy ez nem igazán elég. És akkor jött egy váratlan levél, Isten tudja, kitől, amiben felszólítottak, hogy jelentkezzünk Bletchley-ben a parancsnoknál, méghozzá azonnal. Kész, passz. Mi meg azt gondoltuk: „Minden csak jobb lehet a repülőgépgyártásnál.”

Majd így folytatja:

– Le kellett tennünk a nyelvvizsgát. Hát az vicces volt. Szerencsére tudtam németül, mert az anyám tizenhat éves koromban Németországba küldött – amit mellesleg utáltam –, ezért ismertem a nyelvet. A francia is könnyen ment. Hirtelen rájöttem, hogy a hölgy, aki vizsgáztat, nem is tudja, miről beszél. Ettől annyira meghökkentem, hogy azt mondtam neki: „Ja, és azt nem szeretné hallani, mennyire tudok spanyolul?” Nem is beszélem ezt a nyelvet. Azt felelte: „Ó, nem, drágám, azt hiszem, ennyi elég…” Mire én: „Portugálul is tudok!” Szóval a fejembe szállt a dolog. Mire ő: „Nem, nem, drágám, ennyi elég, sikeresen levizsgázott.” Mert őt persze csak a német érdekelte.

Mások is úgy találták, hogy a nyelvvizsga nem olyan szigorú, mint gondolták. Az egyik újoncot megkérdezték, beszél-e olaszul.

– Csak az operai nyelvjárást – felelte a lány.

– Igen, az meg is felel – mondták neki.

Az egyik fiatal matematikust olyan vadromantikus stílusban szervezték be, hogy előre tudta, mi következik, de megérte, mert az ő érdeme az egyik leglátványosabb áttörés. John Herivel – akinek a „tippje” létfontosságú lesz az Enigma feltöréséhez – így emlékszik 1940-es beszervezésére:

– Kezdetben Gordon Welchman szerezte a legtöbb embert, zömmel természetesen ismerősöket. Ismerte az összes férfit, és azt hiszem, a nők egy részét is.

Welchman történetesen matematikát oktatott régebben Herivelnek, így a kapcsolatuk nem is lehetett volna közvetlenebb. Az egyetemista valamilyen titokzatos alakot látott Welchmanben, aki érthetetlen módon eltűnt Cambridge-ből, hogy aztán egy hideg téli délutánon betoppanjon a 21 éves Herivel cambridge-i szobájába.

Welchman, noha civilben volt, nem vesztegette az időt. Közölte Herivellel, hogy fontos munka folyik a Bletchley Parkban, és megkérdezte, nem akar-e segíteni.

A fiatalember ugyanilyen nyíltan válaszolt; Mr. Herivel emlékezete szerint abban az időben „az egyetem pocsék hely volt”, és az ő matematika-záróvizsgája is várhatott a háború végéig. Megbeszéltek egy dátumot, Welchman elmondta, hova menjen, kit keressen, majd az egykori cambridge-i oktató vidám „Au revoir!” kiáltással távozott.

Pár nappal később Herivel elindult Cambridge-ből Bletchley-be. A vonaton lázasan törte a fejét, hogy ugyan mibe keveredett.

– Érkezésem után az volt az első, hogy megeskettek a titoktartásra. Senkinek egy szót se. Emlékszem, volt ott egy félelmetes külsejű tengerésztiszt – valószínűleg éppen az volt a feladata, hogy félelmetes legyen!

Más veteránok is felidézték, hogy megriasztotta őket az érkezés Bletchley-be; az állomás elhanyagolt volt, a kisváros sem ígért valami sokat. Jane Fawcett építészettörténész visszaemlékezése szerint Bletchley közönséges „szemétdomb” volt. Első pillantásra még maga a Park sem lehetett valami megnyerő. 1939-ben drótkerítéssel vették körül. „Olyan volt, mint a whipsnade-i szafaripark”, ahogy a veterán Diana Plowman mondja. Egy-két fiatal azt képzelte a felmérésnél, hogy szigorúan titkos bevetésbe indul, talán ejtőernyővel kell leugrania az ellenséges vonalak mögött. A szürke, sivár, provinciális Bletchley messzire esett az efféle izgalmaktól.

Néhányukat, például Scot Irene Youngot kifejezetten nyomasztotta az új környezet. Így emlékezik az érkezésére:

Elestem a kavicson, csúnyán lehorzsoltam a térdemet, és ami ennél is rosszabb, elszakítottam összesen két pár harisnyám egyikét… a gyengélkedőben egy Mrs. De Courcey-Meade nevű, félelmes matróna bemázolta enciánkékkel a ki se mosott sebet, és engem borzasztóan feszélyezett, hogy rongyos harisnyában, kéken fluoreszkáló lábbal kell odaállnom kollégáim elé. A seb természetesen elfertőződött.

Nem fogadtak ujjongva. Mintha észre sem vették volna az érkezésemet. Önteltség is volt tőlem, hogy mást vártam.{11}

A beszervezett munkatársak között nem mindenki volt szakember. Végtére is el kellett látni szakképzettséget nem igénylő munkákat is, például a küldöncökét. Ilyen küldönc volt a 14 éves Mimi Gallilee is. Beosztásának – és későbbi előléptetéseinek – köszönhetően úgyszólván páratlan rálátása volt az emberekre és a Parkra. Mindenki másnak szigorúan meg kellett maradnia a csoportjában, ám egy Mimihez hasonló lány mindenhova bemehetett, többet láthatott mindenkinél.

Az iskolás Mimit egy évvel korábban evakuálták az észak-londoni Islingtonból, ahonnan hamarosan követte az anyja és a nővére is. A Buckinghamshire-be menekített iskolásoknak az oktatás feliből-harmadából leadott órákat jelentett hevenyészett tantermekben. Mimi utálta.

Könyvelő anyját, aki boldogan elvállalt volna bármit, pincérnőnek alkalmazták a Park kantinjában, így sikerült pár szót váltania a Park egyik vezetőjével a lányáról.

– Anyám ismerte Bradshaw parancsnokot – meséli Mrs. Gallilee. – Bizonyára beszélt vele rólam, hogy azt mondja, Mimi most tizennégy, semmit sem tanul, semmi sem érdekli… Bradshaw parancsnok azt mondta az anyámnak: „Hozza be, hadd lássam.” Beszélt velem, utána felajánlották, hogy legyek küldönc a Bletchley Parkban. Ezt aligha lehet meghallgatásnak nevezni. Csak beszélt velem. Másnap már munkába is álltam. Valamennyi küldönc lány volt, és én voltam a legfiatalabb. Mindenfélét kézbesítettünk a barakkokba. Akkoriban, úgy rémlik, csak a tizenegy barakk volt, a többi még nem épült meg. Az volt a munkám, hogy körbejártam, kivittem a leveleket, üzeneteket. Persze minden nagy borítékban volt, de minket nem is érdekelt, mi van bennük.

Gordon Welchman is látta, hogy legalább annyi rátermett nőre van szükség, mint férfira. „A nőket még gyorsabban toborozták, mint a férfiakat – írta. – Sokan kellettek a regisztrációhoz, az iktatóban, a dekódolóban. A férfiaknál a korai beszervezés főként a személyes ismeretség alapján történt, de amikor a Bletchley Park egészének lett szüksége magasan iskolázott nőkre, nagyon sok kiváló képességű munkatársra tettünk szert.”{12}

Az élet hihetetlenül sűrű volt, és nem csak a kemény munka vagy a kódfejtőkre nehezedő elképzelhetetlen nyomás miatt. Ennél sokkal bonyolultabb volt az élet a Bletchley Parkban.

4.

A kastély és környéke

Aki napjainkban beszél a Bletchley Park veteránjaival, annak feltűnik, hogy van egy dolog – mégpedig a kastély –, amely nagyon megosztja őket.

Ezen a helyen nem ez volt az első rezidencia; már a Domesday Book{9} is említ valamiféle birtokot. A viktoriánus épületet 1883-ban vásárolta meg Sir Herbert Leon és neje, Fanny, majd ambiciózus építkezésbe kezdtek. A kastély jóval nagyobb lett, és elképesztően eklektikusan egyesítette magában a különböző stílusokat.

Leonék imádtak utazni, és úgy látszik, európai élményeik hatására engedték szabadjára esztétikai hajlamaikat. A bejáratnál műgótikus kőcsipkék kanyarognak olasz oszlopok mellett, a bálterem plafonja agyonrészletezett rokokó, a bal szárnyon ugyancsak olasz ihletésű a rézkupola, amely elég esetlenül néz ki a tetőn.

Maga az épület – a sötét faburkolat, a festett üvegablakok, a szűk átjárók, a tölgyfa lépcsők – érdekes példája annak az általános építészeti zűrzavarnak, amelyben a nehézkes viktoriánus gótikát felváltották Edward korának természetesebb vonalai. A környék egyes korosabb földbirtokosai, akik festőien omladozó sárga mészkő házakban laktak, bizonyára az újdonságot látták a Bletchley Parkban, a modern házat, mindenféle korszerű komforttal egy olyan ember számára, aki végre meggazdagodott, és alig várja, hogy ezt másokkal is tudathassa.

– Lidércnyomás! Irtózatos! – méltatlankodik Sarah Baring. – Mi Viktoriánus Szörnyetegnek hívtuk. – Egyformán viszolygott a külső és a belső részletektől. Azt mondja, a bálterem mennyezetének stukkódíszítése olyan volt, „mint a petyhüdt emlők zuhataga”. Az elnézőbbek a bátor építészeti kísérletezés egyik megnyilvánulásának tekintik a kastélyt. Ismét mások előkelő otthont látnak benne, amelyről sosem képzelték volna, hogy egyszer ott fognak dolgozni.

Kezdettől tudták, hogy a kastély sem szállásnak, sem munkahelynek nem elég tágas (noha az 1938-as „főpróbán” a kevés éjszakásnak megengedték, hogy ott aludjon). A következő években afféle szabadidőközpont lett belőle, amelynek könyvtárában olvasni lehetett, a bálteremben muzsikálni.

Egy első emeleti lakosztályt, amely eredetileg a hírszerzésé volt, később Alistair Denniston, Edward Travis és Nigel de Grey használt adminisztrációs célokra. John Tiltman ezredes veterán kódfejtőnek és a katonai részleg vezetőjének a második emeleten volt az irodája, az egyik Leon gyerek régi szobájában, ahol még mindig megmaradt a nyuszis tapéta.

Mimi Gallilee küldöncnek állt be a Parkba, de alig két év múlva előléptették titkárnővé a főépületben. Mrs. Gallilee jól emlékszik a magas, díszes mennyezetre és a nagy ablakokra, amelyekből a gyepre és a fákkal szegélyezett, csillogó tavacskára lehetett látni. Minél tovább tartott a háború, annál több lett a munka és annál nagyobbra nőtt a Park.

– Sosem hittem, hogy a birtok ilyen nagy – mondja Mrs. Gallilee. – Vagy hogy elfér az összes RAF-tábor. Azokat mind álcázták.

Egy Mimihez hasonló fiatal bizonyosan fennhéjázónak látta a kastélyt, és ezt kivetítette a munkaadóira is: közvetlen felettesére, a zordon Miss Reedre, Nigel de Grey titkárnőjére és a „félelmetesnek” titulált Greyre is.

Grey előzőleg a Medici Társaság elnöke volt, és Miss Reed ott is titkárnőként dolgozott mellette. Amikor Bletchley-be került, Grey elintézte, hogy a rendkívül szigorú Miss Reed is vele jöjjön.

– Nem mintha Nigel de Grey utálatos lett volna – emlékszik vissza Mrs. Gallilee. – De az embernek tudnia kellett, hol a helye. Sosem szólíthattuk meg. Sose vághattunk közbe, ha beszélt. Az emberek nagyon tisztelettudóan viselkedtek vele.

A kastély főbejárata elől indult az ösvény, amely jobbra-balra elvezetett a barakkokhoz. Mrs. Gallilee úgy emlékszik, hogy gyakran látta Alan Turingot, ahogy „megy az ösvényen, mindig olyan komoly és aggodalmas arccal; kissé csudabogárnak tartották”.

1939 korai napjaiban a kastély előtti gyepet sportolásra használták. Malcolm Muggeridge újságíró, rádiós műsorvezető és hírszerző néhányszor leutazott a Parkba. Emlékirataiban így emlékszik ezekre a versenyekre:

Mindennap ebéd után, amikor az időjárás lehetővé tette, a kódfejtők métáztak a kastély gyepén azoknak a professzoroknak a mímelt komolyságával, akik fajsúlyosabb kutatásaikhoz képest léhának vagy jelentéktelennek tartott dolgokkal foglalkoznak. Ugyanolyan hevesen vitatkoztak egy-egy ponton, mint a szabad akarat/eleve elrendelés kérdéséről, illetve hogy az ősrobbanás vagy a fokozatos teremtés hozta-e létre a világot.{13}

A pázsiton túl volt a tó, amely télen befagyott, hogy korcsolyázni lehetett rajta, míg a tikkasztó nyári éjszakákon, egyes veteránok emlékezései szerint, ifjú pilóták pancsoltak benne meztelenül, kacagva. Éltek ott ludak is, amelyek a magukénak tekintették a tavat, és egy veterán szerint igencsak ráijesztettek bizonyos – nyilvánvalóan városi – fiatal hölgyekre a sziszegésükkel. Ráadásul a környéken hemzsegtek a békák, amelyekre az emberek néha ráléptek véletlenül az elsötétítés miatt.

A kastélynak eredetileg volt teniszpályája, ezt azonban leszerelték, mert kellett a hely egy új barakknak. Amikor Winston Churchill a háború során lelátogatott, döbbenten hallotta, hogy a labdajátékok közül egyedül a métára van lehetőség. Ezután a miniszterelnök utasítást adott új teniszpályák építésére.

– Churchill elszörnyedt, amikor kiderült, hogy a személyzetnek kezdetben a méta jelentette az egyetlen testgyakorlást – nevet Sheila Lawn. – Azt mondta: „ez nem elég”, és állítólag ő rendelte el a teniszpályák építését.

Az elkövetkező években igen népszerű lett a Bletchley Park teniszklubja. A levéltárakban fennmaradt egyik emlékeztető szerint a klubtagoknak még azt is megengedték, hogy ideiglenesen a lugast használják öltözőnek.

A főépület mellett volt a jégverem, mögötte az istállók és a különböző pavilonok. Ridley százados és vadásztársaságának korai napjaiban létezett még egy szép tiszafa-labirintus és két rózsakert. Ám ezeket feláldozták, amikor építeni kezdték a barakkokat.

Az emberek véleményét általában az határozta meg, honnan érkeztek. Néhány fiatal ekkor látott először egy mindennel fölszerelt, gazdag birtokot, amelyet éppen ezért rögtön fel is ruháztak a hanyatlás dekadens nimbuszával; másoknak, akik jártasabbak voltak a világban, ez csak egy jellegtelen vidéki ház volt, a legközönségesebb angol város mellett.

Irene Young „illemhelygótikának” nevezte a „hajmeresztően rút” kastély stílusát. Peter Calvocoressi kódfejtő, a későbbi történész azt írja róla, hogy túltengett benne a faburkolat, amelyet helyenként „az Alhambrára (a Leicester Square-ire, nem az andalúziaira) emlékeztető cifraságok élénkítettek”.

Az Egyesült Államokból beszervezett Landis Gores, akiből híres építész lett, csaknem elalélt az undortól.

– Érzelgős, valószínűleg alulmúlhatatlan monstrum, indulhatna az érett viktoriánus építészet esetlenségi versenyében… reménytelenül közönséges a hatalmas tornácokkal és az üvegezett verandákkal… kezdetleges, zavaros, érthetetlen, hogy azt ne mondjam, emészthetetlen.{14}

Ám a birtok a legkifinomultabb esztéták számára sem adott okot túl sok panaszra. Némelyik újoncot a kert és a kastély mögötti terület kissé emlékeztette az egyetemi campusokra, noha azok szemében, akiket Oxfordban és Cambridge-ben toboroztak, határozottan alatta maradt annak a szépségnek, amelyet maguk mögött hagytak.

A háborús Nagy-Britanniában azonban, különösen miután egyre tovább váratott magára a béke – az élelmiszerjegyek, a beragasztott ablakok, az elsötétítés, a hámló festék, a fakuló piszokszínek, az egyre növekvő számú bombakrátertől ragyás városok idején –, a Bletchley Park, számtalan más kisajátított vidéki házzal együtt, bizonyos lélektani enyhülést kínálhatott. A veteránok egy része úgy emlékszik, hogy a nyári hónapokban Bletchley kertje és a környék elbűvölő, eleven színpompában úszott.

Amint egyre több fiatal érkezett, a kastély és közvetlen környéke mintha feléledt, kiszínesedett volna. Az egyik veterán emlékezete szerint „a birtok olyan volt, mint egy önálló falu… rengetegen jártak ki-be a főkapun, sétáltak, diskuráltak, üldögéltek. Állandó volt a nyüzsgés, a jövés-menés. Leginkább egy zsúfolt londoni pályaudvarra emlékeztetett.”{15}

Olyan pályaudvar volt ez, amelyen napi 24 órán át tartott a forgalom. Nigel de Grey azt írta az oxfordi és cambridge-i vonatokról leszálló fiatalokról, hogy „a betoppanásukban volt valami a postagalambok érkezésének váratlanságából”. Az 1940-es évek elején, amikor a dolgozók száma több százból több ezerre ugrott, a három műszak miatt óránként jöttek-mentek a főkapun.

Az egyik veterán emlékezése szerint a kerítésen belül feliratok figyelmeztették az újoncokat, hogy ez nem egyetemi vitakör, és arra intették őket, hogy egy pillanatra se feledkezzenek meg a legszigorúbb titoktartásról. Ám a nyári hónapokban a kerítésen kívül, távol a város határát elrútító téglagyártól, valóban az aranykorra emlékeztetően ártatlan volt a zöld vidék. Fiúk és lányok hosszú kerékpártúrákra indultak a csendes falusi dűlőkön. Ez természetesen még az autóutak előtti Anglia, és a háború miatt különben is rendkívül fukaron adagolták a