A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kelly St. Clare, Shannon Mayer: A Crown of Petals and Ice (Honey and Ice #3), 2021

Fordította: SZILÁGYI ZSÓFIA

A szerzőktől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Méz és Hamu udvara (Méz és jég trilógia 1.), 2022

Toll és csont trónja (Méz és jég trilógia 2.), 2023

Copyright © Shannon Mayer, Kelly St. Clare, 2021

A Crown of Petals and Ice, The Honey and Ice Series, Book 3

All rights reserved

Hungarian translation © Szilágyi Zsófia, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppány Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-65-8

Mint mindig, most is köszönettel tartozunk a szerkesztőinknek, tesztolvasóinknak, bírálóinknak, és azoknak az olvasóinknak, akik visszajelzéseikkel segítettek nekünk életre kelteni Kallikot, Cinthet, Faolant és a többi szereplőt. Nélkületek nem sikerült volna.

1

Próbáltam úgy ülni a magas támlájú széken, mintha egész életemben ezt csináltam volna. Mintha én folyton reflektorfényben fürdenék. Mintha mindennapos lenne az, hogy legalább két kamera veszi az arcomat különböző szögből. Mintha az lenne a normális, mindennapi élmény számomra, hogy a Fényudvar uralkodójaként folytonos kísérettel alszom és létezem.

Az emberek riportere, egy élénk, meglepően konfliktuskereső nő, egyenesen nekem szegezte a kérdését.

– Kallik királynő, az emberi lakosságot érthető módon aggodalommal töltik el a közelmúlt eseményei. Mivel tudja garantálni, hogy nem esik bántódásuk?

A sztorinak ezt a részét nem mondhattam el az embereknek. A tündéróriás Rubezahlt két héttel ezelőtt Hegyaljára katapultálta Árnyudvar uralkodója, Elisavana királynő. Az életét áldozta azért, hogy távol tartsa az óriást, de ő, mielőtt távozott volna, Unimakra szabadította a számkivetettek seregét, legyőzve mindent és mindenkit, aki az útjába állt. A civil áldozatok nagy száma komoly problémát okozott, figyelembe véve, hogy az emberek ötvenszer annyian vannak, mint a tündérek, és temérdek tömegpusztító fegyverrel rendelkeznek.

– Az érintett tündérek ügyét a kezünkbe vettük – feleltem, és fokozatosan átjárt a déjà vu érzése. – Kezeljük a következményeket, és eddigi erőfeszítéseink eredményesek voltak.

Ez volt az első interjúm a besorolásom és fényudvarbéli trónra lépésem óta, de a CTN – vagy CMM, vagy ki tudja melyik ügynökség alkalmazásában állt ez az újságírónő – nem az első embercsoport volt, amelyik a kérdéseivel üldözött. Apám öreg tanácsadói megtanítottak, hogy lehet a legszerencsésebben válaszolni ezekre a kérdésekre, és azt mondták, a legjobb az lesz, ha ennek a nőnek adok interjút. Mostanra álmomból felébresztve is tudtam a válaszokat.

A nő előredőlt, és hűvös pillantást vetett rám vastag szemüvege mögül.

– Akkor kijelenthetjük, hogy ez a tündérszerzet, ez az… óriás biztosan nem fog visszatérni rombolni és fenyegetni a gyermekeinket?

– Tudomásom szerint igen – vontam vállat. – Bár úgy gondolom, egészen nem zárhatjuk ki. Öreg és nagy hatalmú. – És sokkal találékonyabb, mint amennyire bárki is gondolta volna róla évszázados élete során. Különleges teafőzetével szabályos agymosást tartott a számkivetett tündérek körében, hogy legyőzze az udvarokat.

A tőlem balra felsorakozó fényudvarbéli tanácsadóim hallhatóan felszisszentek. Mi van? Igaz, nem a legjobb megfogalmazás.

– Ismert, hogy az Alaszkai Háromszögben tündér lakosság él – folytatta a riporternő. – Az utóbbi években megdöbbentő mértékben megugrott az eltűnések és halálesetek emberi áldozatainak száma. Emögött is az ön fajtája áll?

– Mire utal? – álltam a tekintetét félrebillentett fejjel.

A riporternő kettőt pislogott, aztán sugárzó mosollyal az egyik kamera felé fordult.

– Emily vagyok a CNN-től, és az imént a nemrégiben beiktatott Kallik királynővel készült személyes hangvételű interjút láthatták. A folytatásban arról lesz szó, hogyan beszéljünk a gyermekeinkkel a tündérek jelentette fenyegetésről, illetve arról, hogyan védekezhet az emberiség a más fajok által elkövetett törvényszegésekkel szemben. Maradjanak velünk a kulturális autonómia visszaszerzéséről szóló esti különkiadásunkban.

A szemöldököm kis híján a homlokom közepére szaladt, de még idejében eszembe jutott, hogy több kamera is van a helyiségben.

Azt a mindenit…

A kamerákat és a lámpákat is lekapcsolták. Az újságírónő még mindig tökéletes mosollyal az arcán kezet nyújtott nekem.

– Köszönöm, Kallik.

A kezét bámultam, aztán felnéztem az arcára, és lelkem egy kis részét örömmel töltötte el, hogy ő nem a boldogságban úszó szelfiző turisták közé tartozott, akik mindig elözönlötték Unimakot. Egyébként pedig megsértődtem azon a feltevésen, hogy mi egy olyan inváziót jelentünk, amelytől meg kell védeniük magukat az embereknek.

– Kallik királynő.

A mosolya egy pillanat alatt lehervadt az arcáról.

Felálltam, és az erkély felé fordultam, a tanácsadóimra hagyva a nő kitessékelésének feladatát, és kikapcsoltam a palástomat összefogó nehéz csatot. Csomóba fogtam az anyagot, és ledobtam a legközelebbi bútordarabra, egy kerevetre. Megmozgattam a vállamat, és a csuklómon sorakozó arany karpereceket nézegettem, aztán azokat is a palástra dobtam.

– Felség – hajolt meg mélyen egy tanácsadó, akinek elfelejtettem a nevét –, az emberi közönség várhatóan félre foga magyarázni az ön utolsó megjegyzését. Mielőbb össze kell ülnünk megtervezni a további lépéseket, és a további kérdezősködésre adandó legkedvezőbb válaszokat.

A korlátra támaszkodva elmerültem az ablakom előtt elterülő táj és a határfolyó látványában. A táj egyik fele Fényudvarhoz, a másik Árnyudvarhoz tartozott. Ezzel pont így vagyok én is.

– Úgy véled, hogy félreértenek, és azt feltételezik majd, hogy Rubezahl nem fog visszatérni és fenyegetni a gyerekeiket?

– Nem, Kallik királynő. Úgy gondoljuk, hogy minden szavadat elhiszik.

– És akkor mi a probléma? – sóhajtottam.

Tétova topogása még idegesítőbb volt, mint a habozása.

– Elég érzékeny a helyzetünk az emberekkel. Hosszan tárgyaltunk róla.

Helyes. Csak azt nem tudom felfogni, hogyan szolgálhatná bárki érdekét a hazudozás. Rubezahl nyilvánvalóan bosszút akar állni az udvarokon, viszont mágiát nem használó szomszédainkat épp annyira gyűlöli, mint azokat a tündéreket, akik sok-sok évvel ezelőtt száműzték a Háromszögbe. Hogyan is nyújthatnának védelmet nekünk vagy nekik a hamis bizonygatások? Arra van szükség, hogy legalább tudjanak a rájuk leselkedő veszélyről.

Röviden, abszolút nem értek a politikához. Vagy csak nem érdekel.

– Holnap elintézek néhány telefont.

Ettől függetlenül is így akartam tenni. A tanácsadóim egész feladatlistát állítottak össze nekem. Egy sor különböző vezetővel kell tárgyalnom az emberek és más fajok sorából – akik még nem mutatkoztak be az embereknek: vérfarkasokkal, vértündérekkel, boszorkányokkal és démonokkal. Plusz még a többi tündérszerzet udvara.

Mindenki akart egy darabot magának az új királynőből. A kevert királynőből.

Akit próbáltak befolyásuk alá vonni.

A tanácsadó még téblábolt, és bár nem néztem rá, láttam, ahogy tátog, mint egy hal.

– Hagyjatok magamra! – rendelkeztem. – Mindannyian menjetek ki a teremből. Ma este már ne zavarjon senki.

A királynőség nagy előnye, hogy az alantas kéréseket habozás nélkül teljesítik. Egy percen belül élvezhettem az áldott magányt.

Éppen időben.

A nap lebukott Árnyudvar kelet felé fekvő hegyvonulata mögött. A másik vár, amely ránézésre hasonlított ahhoz, amelyikben most én éltem a nyugati oldalon, drámaian szögellt ki a hegyoldalból.

A vár középső szintjén az enyémhez hasonló erkély volt.

Az elhaló fényben épp csak ki tudtam venni egy sötét férfialakot. Távcső nélkül is felismertem.

Azokon a napokon, amikor nem találkoztunk az udvar ügyeit megbeszélni, ez volt a közös pillanatunk Faolannal. Felemeltem a karomat, ő pedig a következő pillanatban viszonozta a gesztust.

Nagyot dobbant a szívem. Ugyan az Orákulum minden tündérek királynőjének nyilvánított, a valóság nem volt ilyen elfogadó… vagy ilyen egyszerű. A két udvar évszázadok óta egymással párhuzamosan működik, földrajzi közelségben, mégis teljes mértékben elkülönülten. Más a társadalmunk. Különbözik az öltözetünk, az etikettünk és az udvaron belüli szabályaink. Röhejes lenne egyik napról a másikra vegyíteni őket.

Így Elisavana halálát követően Lant jelöltem ki régensként Árnyudvar élére. Nem akarta ezt a szerepet magának, de ő volt az egyetlen árnyudvarbéli, akit ismertem, és akiben megbíztam. Egyedüli más lehetőségem az lett volna, hogy én teszem át a székhelyemet a sötét várba, akkor viszont Fényudvart Adairre és Josef nagybátyámra kellett volna bíznom, ami egész biztosan katasztrofális lett volna mindenkire nézve. Ezt én is meg tudtam mondani előre, nem csak az Orákulum.

Ugyanannyira nem kívántam vezetői szerepet magamnak, mint Lan, de nem volt más választásunk.

Igyekeztem a tőlem telhető legjobban teljesíteni. Nem mintha én gondoltam volna úgy, hogy ideális vezető vagyok, hanem az Orákulum kijelentette, hogy egyedül akkor járhatunk sikerrel, ha én ide kerülök.

Istennőm, micsoda felfordulás!

Leeresztettem a kezem, de nem mozdultam, csak néztem a távoli alakot. Ő ugyanúgy. Gyakran addig álltunk kint a saját erkélyünkön, amíg egészen le nem szállt az este.

Vajon Aleksandr király és Elisavana királynő is ugyanígy tett éveken át? Lehet, hogy ők is arra vágytak, hogy nyilvánosan együtt lehessenek?

Talán ők is szerették egymást, amikor úgy döntöttek, hogy esszenciájukat egyesítik bennem, és egy emberasszony méhébe helyeznek?

Soha nem tudhatom meg az igazságot, hiszen halottak.

Lement a nap, és bár Lan maradt, még a tündérszememmel sem tudtam kivenni az alakját.

– Nem lesz ez mindig így – suttogtam. De sajnos az az idő már nagyon távolinak tűnt, amikor Hegyalján azokban a hihetetlen napokban nem kellett lepleznünk az érzéseinket egymás előtt, és megvolt a lehetőségünk, hogy egymáshoz érjünk, mosolyogjunk, és egyszerűen csak legyünk.

A hátam mögül érkező boldog sóhaj riasztott fel gondolataimból.

– Hogy ez milyen cuki! – szólalt meg Cinth.

– Gondolod? – vontam fel a szemöldökömet hátrapillantva.

– Ti ketten minden nap alkonyatkor kijöttök integetni egymásnak. Igen, fenntartom a véleményem, imádnivalóak vagytok.

– Hidd el nekem, egyáltalán nem cuki érzés – néztem a barátnőmre meg arra a tálca süteményre, amit bölcsen magával hozott.

– Tudom, Alli – lágyult el az arca. – De ti ketten nagyon rendben vagytok, és ez sokkal több, mint ami a legtöbbeknek jut. Ha rátok nézek, én is ugyanerre vágyom.

– Le akarsz horgonyozni egy férfi mellett ennyi idő után? Mióta próbál meggyőzni Jackson?

– Talán egy évtizede. Csak… jó tudni, hogy van valaki, akire számíthatsz, akármi is történt – mondta, és a fejét ingatta. – Nem gondoltam, hogy ez lehetséges, mielőtt láttalak titeket együtt.

Ez nem kis vallomás volt a barátnőmtől. Soha nem próbálta magához gereblyézni a pasikat – inkább azok sereglettek köré, mint a gyerekek a vattacukorárus köré, és a Jacksonnal folytatott csiki-csukin kívül nem láttam, hogy egyetlen kapcsolatot is komolyan venne.

– Értelek. Pontosan ezt érzem Lannel kapcsolatban – mondtam. Olyan biztonságot, amiről nem is tudtam, mennyire vágyom rá.

Feltétlen szeretetet.

Nem állítom, hogy nem voltak hullámvölgyek, de remélhetőleg ezeket mind magunk mögött hagytuk már – leszámítva a két külön várban tartózkodást.

A tálcáról le akartam venni egy veszedelmet – egy különleges süteményt, ami onnan kapta a nevét, hogy annyira eteti magát, hogy mindig sokkal több fogy belőle, mint amennyit eredetileg terveztünk enni.

– Nem szabad! – csapott a kezemre Cinth.

– Te képes vagy megütni minden tündérek királynőjét? – nevettem el magam.

– Én fürdettelek, úgyhogy még szép. Valami bajod van vele?

Azt hiszem, hetek óta ez volt az első dolog, amivel nem volt bajom.

– Mit csinálok rosszul? Csukjam be a szemem?

Cinth mindig elhozta nekem a legújabb kreációit kóstolásra, és gyakran szokatlan kérésekkel egészítette ki.

Miután a fényudvarbéli főszakácsról kiderült, hogy Rubezahl száműzött seregének kémje, Cinthre bíztam a konyhavezetés feladatát. A panaszkodók rögtön befogták a szájukat, amikor Cinth bruadart főzött, amit már sok éve nem evett senki Unimakon.

– A lehető legtöbb érzékedet be akarom vonni – búgta. Egyik kezében a tálcát tartva finoman megmozgatta a másik kezét. Ujjait mágikus fény táncolta körül, majd úgy hullott a veszedelemre, mint a porcukor.

– Most – súgta.

Óvatosan nyúltam a mágiával bevont veszedelemért, és beleharaptam. A mágia finom meleg hullámként járt át, amitől elernyedt az arcom és ellazult a vállam meg a hátam. Ez a bágyadtság kövezte ki az útját az édesen mogyorós aromának, amely olyan volt, mint a vihar utáni szelíd szellő. Sóhajtva ízlelgettem az élményt és a zamatokat, amíg lassan eloszlottak a számban.

– Hát ezt meg hogy csináltad? – kérdeztem rekedten.

– Jó lett, igaz? – kérdezte hamiskás mosollyal.

Tudhattam volna előre, hogy semmi értelme a készítés folyamatáról faggatnom. Még velem sem osztotta meg soha a konyhai titkait.

– Az nem kifejezés, hogy finom. Talán a „túlvilági” jobban jellemzi.

A tálcára nézett büszkén, és Lugh nevére mondom, én még soha semmiért nem voltam ilyen hálás, mint azért a normalitásért, amit teremtett az életemben a barátnőm.

– Hogy sikerült az interjú?

– Elcsesztem.

– Ez megmagyarázza, miért ilyen izgatottak a tanácsadóid.

– Legalább nem unatkoznak – vigyorodtam el.

Pedig meglesz még a böjtje ennek holnap. Meg holnapután. Meg azután.

– Kimerült vagy. Megyek is… Találkozunk holnap?

– Jól hangzik – intettem neki, míg sebbel-lobbal kiment a szobából, és csak azért állt meg útközben, hogy még egy veszedelmet tegyen egy kis, kerek asztalra, aminek biztosan van valami sokkal előkelőbb neve is.

Végre ágyba kerülök.

Meg kell hagyni, ez az uralkodósdi – a beszédek tartása, az egész nap az etikettnek megfelelő magatartás és külső sokkalta kimerítőbb volt számomra, mint bármilyen kiképzés. Levettem az arany fejdíszemet, és egy másik – háromszögletű – asztalra tettem, aztán lefejtettem magamról a színes kelméket, amelyek viselését egy fényudvarbéli királynőtől elvárták. Nem voltam hajlandó földig érő ruhát viselni, ezért derékban övvel összefogott, galléros tunikát terveztek nekem, amely hátul hosszabb volt, mint elöl, így a puffos ujjal mégiscsak uralkodónői hatást keltett. Vagy valami olyasmit. Nekem pont megfelel, ha tudok benne harcolni.

Félénken kopogtak az ajtón, én pedig habozás nélkül feleltem:

– Köszönöm, nem kell.

Szegény szolgálólányok. Csak reggel fogadtam el segítséget. Kedvesek voltak, de nem akartam, hogy bármi visszajusson a tanácsadóimhoz.

Felvettem egy egyszerű fehér hálóinget, a párnám alá csúsztattam egy tőrt, és az ágy üresen maradó felére fektettem az egyik kardot, amelyet Árnyudvar királynőjétől, azaz Drága Édesanyámtól kaptam. A másikat az éjjeliszekrényre tettem. Aztán a számba tömtem az első veszedelem megmaradt részét, és elhelyezkedtem a létező legkényelmesebb ágyon, amin valaha volt lehetőségem feküdni.

Lehunyt szemhéjam sebesen rebbent.

Testem felmelegedett és elnehezült.

Valaki az arcomba lehelt, amitől azonnal éberségbe rándultam, és tőrömet markolva felültem. Azt vettem észre, hogy egy szellem testén pislogok keresztül.

– Bocs – mondtam, visszafeküdtem az ágyra, és onnan néztem fel lélekvezetőmre. – Hát visszatértél?

Elmosolyodott, rajtam pedig az ismerős érzés rezgése vonult át. Vannak dolgok, amelyek szoros kapcsolatot teremtenek az egyének között, és ez a szellem egykor ugyanazon az úton járt, mint én: le akarta győzni Rubezahlt, és megőrizni a kapcsolatot a világok között, de elbukott. Én minden nap erre készültem.

– Üdv neked, Minden Tündérek Királynője! – köszöntött a nő kissé visszhangozva.

– A Kallik pont megfelel – grimaszoltam.

– Pedig te Minden Tündérek Királynője vagy.

– Nem szívesen – vallottam be a sötétségben.

Bólintott, az ágy széléhez lebegett, és leült.

– Hozzá fogok szokni – vontam vállat rangom újbóli felemlegetésére. – Őszintén szólva fogalmam sem volt, hogy mit akarok csinálni. És ez is van olyan jó, mint bármi más, ráadásul nem kell folyton azt lesnem, hogy mikor támadnak rám. – Legalábbis már nem ugyanúgy.

Nem ment el az eszem, nagyon jól tudtam, hogy még mindig sok ellenségem van.

– Eljutottál Hegyaljára, örülök neki. És teljesítetted a vértündérnek, Hegyalja szószólójának a próbáját is.

Devon Hegyalja hangja? Tényleg?

– Talán. De nem jutottam messzire vele.

De messzebbre, mint az előtted járók – mondta szomorúan, és ha tehettem volna, akkor biztosan megölelem. Pedig nem vagyok egy ölelgetős típus, de őbenne volt valami ismerős.

– Gondolom – mondtam az államat vakargatva. – Rubezahl eltűnt, a helyzet jobb most, mint volt.

– Az óriás csak kivárja az alkalmas időt, Minden Tündérek Királynője. Mert ő nagyon jól tudja, mi az ára annak, ha elvész a bejutás lehetősége a nagyra becsült Hegyaljára.

Tessék?

– Ez az egész egy kitaláció volt. Egyáltalán nem vezet őrülethez, ha a tündérek nem tudnak Hegyalja földjére lépni. Ruby azért találta ki ezt az egészet, hogy pánikot keltsen, és minél több mindenkit maga mellé állítson. Ez…

Az arckifejezése szemernyit sem változott.

– Mondd csak, mi az ára? – sóhajtottam. – Vagy megint itt hagysz válasz nélkül?

– Ma találkozunk utoljára, akármelyik utat is választod – mosolygott halványan. – Velem nem találkozol majd egyiken sem. Ennyit tudok, és ezt tudom megosztani veled.

Megint felültem, és megnyaltam a számat. Erre még nem volt példa. Vér és néhány ütés nélkül soha nem kaptam válaszokat.

– A Hegyaljától megfosztott tündér csakugyan gyenge – mondta. – A hónapok, évek, évtizedek múlásával egyre gyengébb és gyengébb lesz, míg semmivé foszlik a mágiája. Mert Hegyalja tölt fel minket újra a mágia energiájával és esszenciájával. Ebben áll az ő hatalma. Rubezahl pedig ezt nagyon jól tudja. A földi világban járó tündérek elég régóta elszakadtak már Hegyaljától, és hamarosan fizetni fognak. Ők lesznek a sötétebb, gonoszabb erő bástyái.

A sötét és gonosz jelző tökéletesen illik Rubezahlra. Kiszáradt a szám.

– Ha ez még sokáig így folytatódik, akkor az itteni tündérek elvesztik a varázserejüket? – kérdeztem, és lehunytam a szemem. – Akkor csak erre vár.

– Mindkettőtöknek lehetőségetek van megválasztani a találkozásotok helyszínét.

Ez már nem volt olyan egyértelmű.

– El tudok jutni Hegyaljára, ezt akarod mondani – szólaltam meg, miután hosszan fürkésztem az arcát. – De azt is akarod mondani ezzel, hogy ő is vissza tud térni ide?

A szellem lehajtotta a fejét.

Lerúgtam a takarót magamról, és járkálni kezdtem a szobában. Vissza tud jönni. A francba! Az Orákulum ominózus kijelentése után tulajdonképpen számítottam erre. Az nem baj, hogy ő oda van zárva, viszont nekünk meg kell nyitnunk Hegyalját, különben elhal a tündérek mágiája. Ha már itt tartunk, Bóbita, szerinted mi történne, ha végül megnyílna Hegyalja?

Máskülönben nem beszélt volna az utakról.

– Azt akarod mondani, hogy fel kell vennem a harcot ellene?

– Ezt még meglátjuk – nyúlt a kezem felé, de az ujja átsiklott az enyémen.

Elszorult a szívem. A másik kérdésemet inkább már ki sem mondtam, helyette ezt kérdeztem:

– Utoljára találkozunk? Miért?

– Mert már túljutottál azon a ponton, ahol egy vezető még segíthet neked – mondta egyenesen a szemembe nézve. – Ilyen messzire még senki nem jutott előtted. Azaz most már senki sem ismeri az előre vezető utat azok közül, akik segíthetnének neked anélkül, hogy akadályoznák a sikeredet.

Pont, mint az Orákulum, aki mindent előre látott, de ilyen kötöttségek tartották vissza.

– Köszönöm neked. Kimentettél a menedékhelyről azzal, hogy a kelpie-hez vezettél. Nélküled nem lennék itt.

– Velem sem lennél itt – felelte a szellem. – Most pedig, bár fáj a búcsú egy húgomtól, mégis könnyebbé teszi a tudat, hogy az én kudarcom talán elvezet a te sikeredhez. Soha nem találkoztunk volna, ha annak idején nem a rossz utat választom.

Megdermedtem, aztán melléültem az ágyra.

– Húgod?

Lehajtotta a fejét, mintha valami olyan dolgot hallgatna, amit csak ő hallhat, aztán bólintott rá.

– Ég áldjon, Minden Tündérek Királynője! A győzelmed melegséggel fogja eltölteni a szívemet. Ahogyan a szüleinkét is, akik mindent feladtak annak reményében, hogy megmenthetik a fajtánkat. Te vagy az utolsó reménysugár, kedvesem.

Előrehajolt, de abban a pillanatban zaj szűrődött át az ajtón: kardvívás zaja.

A francba, ez nem hiányzott!

– Ég áldjon, húgom! – lehelt csókot az arcomra, én pedig a közeli veszély dacára is csak mozdulatlanul pihegve ültem az ágy szélén.

– Ég áldjon! – búcsúztam rekedten.

A lélekvezetőm – testvérem egy másik korból – lassan halványodott, én pedig visszatértem éberségemhez az ajtón túli kiáltozás zajára.

– Várj! Mondd el, mikor fog visszatérni Rubezahl? Hogyan? – Ha legalább ennyit tudhatnék, sokkal felkészültebb lehetnék vele szemben.

Vetett egy pillantást a zárt ajtóra. A csata zaja egyre hangosabb lett.

– Kedvesem, már vissza is tért.

2

Alig egy hete vagyok minden tündérek királynője, és máris megdönteni igyekeznek az uralmamat.

Pompás.

Letéptem magamról a fehér hálóinget, felmarkoltam a bőrruhámat, a tunikámat és a könnyű vértemet, aztán kirohantam.

– Küldj valakit Bresért! – kiáltottam rá a szolgálólányra, aki épp bedugta a fejét a szomszéd szobából nyíló ajtón. Félreugrott az utamból, amikor öles léptekkel újra megindultam. – A haditanácsteremben találkozunk. – Igaz, még én sem voltam ott soha, de annak idején apám és Bres ott tárgyalt rendszeresen a biztonsági kérdésekről.

Hallottam két tanácsadót arról sutyorogni, hogy a haditanácsterem többé már nem is létezik, mióta egy nő áll Fényudvar élén. Seggfejek! Én azt sem bánom, ha a nehezebb utat választják.

Menet közben rögzítettem magamon a vastag bőrből készült, mágiával átszőtt vértet, és csak addig álltam meg, amíg felkaptam a két kardot. Felfegyverezve, felvértezve kirohantam a kardcsörgéssel ellentétes oldalon nyíló ajtón. Nehéz volt nem részt vennem a küzdelemben, de másokra is kellett gondolnom magamon kívül.

A szolgák szaladgáltak, míg én keresztülszáguldottam a váron. A lehető leggyorsabban át kellett jutnom rengeteg emeleten, temérdek felesleges szobán, de ez nem volt könnyű feladat, hiszen általában nem hátrafelé szoktam távozni.

– Josef is jöjjön a haditanácsterembe! – kiabáltam egy tanácsadónak, aki fejvesztve menekült az utamból, hogy le ne taroljam. Bár nem vagyok oda a nagybátyámért, mégiscsak régebb óta itt van, mint én. Talán tud valamit, amit én nem. – És Árnyudvarba is vigyétek a hírt, hogy megtámadtak minket! – kiáltottam még hátra magam után.

– Megtámadtak? – kérdezett vissza a tanácsadó félénken.

Igaz, hogy nem szólalt meg a vészjelzés, és a várkapunál sem sorakozott egész hadsereg, de elég jól ismertem már Rubezahlt ahhoz, hogy tudjam, ez nem az ő stílusa. Ő inkább olyan csuszamlós fajta, mint a jég a tavaszi olvadásban. Inkább merénylőket küld ellenem, hogy azok öljenek meg.

Akkor támad, amikor nem számítunk rá.

– Hogy a francba jutott ide ilyen gyorsan? – morogtam magamban. Az óriás valami olyat is tudott a világok közti átjárásról, amit én nem.

Megtorpantam a haditanácsterem ajtaja előtt. Odabent térképek és könyvek feküdtek kiteregetve. Fejméretű kristálygömbök szegélyezték a szobát, amelyek körben lebegtek a padlótól a mennyezetig. Különböző színekben reszkettek, egyik-másik mintha arcot formált volna. Úgy hallottam, hogy az emberek és a világok felügyeletére szolgálnak. A kémkamerák tündérverziójának is nevezhetjük, csak hatékonyabbak.

– Látni akarom, mi van Rubezahllal! – közöltem határozottan.

Az egyik kristálygömb gyorsan pörögve közelebb bukdácsolt. A benne gomolygó köd feloszlott, és kirajzolódott egy jelenet.

Megláttam az óriást, akit valaha barátomnak és mentoromnak hittem. Egészen közelről láthattam az arcát, így azonban nem látszott, mit csinál. Próbáltam megbillenteni a gömböt, hátha többet láthatok a környezetéből, és nem tölti be a képet annyira a fogai közé szorított pipája és az orra.

Sikertelenül.

– Nem fogsz tudni fókuszálni rá, felség – szólalt meg Bres a hátam mögül. – Nem tudjuk, miért, de nem láthatjuk, mire készül. Egyik kristálygömb se mutatja az arcát vagy a tevékenységét.

Mogorván löktem félre a kristálygömböt.

– Rubezahl valahol itt van Unimakon. Az emberei a várban. Kardcsörgést hallottam az ajtóm előtt.

– A várban? – kérdezett vissza Bres, és összenézett a többiekkel. – Egyik őr sem jelentett semmit.

Én viszont hallottam.

A homlokom kisimult. Lehet, hogy ez a nővérem műve, egyfajta figyelmeztetés. A küzdelem zaja szokatlanul csengett és furcsán visszhangzott.

– Lehet, hogy ebben a kérdésben tévedek, de Rubezahl már Unimakon van.

– Azt hittem, Árnyudvar királynője megölte őt – kerülte meg Bres a nagy asztalt, és leült az asztalfőre. Nem vontam fel a szemöldökömet, pedig kedvem lett volna. Nyilvánvaló kihívás volt velem szemben, hogy elfoglalta a helyemet.

– Nem – támaszkodtam az asztalra. – A királynő halála sodorta át Rubezahlt Hegyaljára. Mindent fel kellett áldoznia a kapu megnyitásáért. – Legalábbis ezt a magyarázatot kaptam az Orákulumtól. A világokat elválasztó szövetet csak egy elég erős mágiával rendelkező valakinek a halála téphette fel. De még ez is csak azért történhetett meg, mert aznap éjjel a napforduló miatt a szokásosnál gyengébb volt a világokat elválasztó határ. Elisavana tudta ezt, és azért tett így, hogy egy kis haladékhoz juttasson minket. De sajnos jóval kevesebb időt nyert, mint akármelyikünk gondolta volna.

Egy hetet. Hét napot. Hogy lehetséges az, hogy az óriás máris visszatért? Nem álltam készen erre a harcra. Még nem.

– És hol van?

Az ismerős hang olyan érzést keltett bennem, mintha éles körmök szántanák föl-le a hátamat. Nem is fáradtam azzal, hogy a nő felé forduljak, akihez tartozott.

– Adair, téged nem hívattalak. Szerencséd, hogy nem a tömlöcben sínylődsz, úgyhogy azt tanácsolom, tűnj el a szemem elől, még mielőtt meggondolom magam, és elvezetnek vasalatos új otthonodba.

– Felség, őszintén nem gondoltam volna, hogy tapintatlanságnak ítéled azt, hogy megosztottam nézeteimet csodás népünk rendelkezéseiről.

Fejét lehajtva bókolt, amikor felé fordultam. Pusztán elvi okokból legszívesebben megütöttem volna.

– Pontosan hogyan is ölted meg az apámat?

Levegőért kapkodott, és hirtelen hátraszegte a fejét, csoda, hogy nem tört el a nyaka.

– Semmi ilyesmit nem követtem el!

Keményen néztem a szemébe, és engedtem, hogy a testemet elárassza a mágia. Lassan félrenézett rólam, és inkább a vállam felett szemelt ki egy pontot.

– A hazugságaidról majd később beszélgetünk – mondtam neki indulat nélkül. Rubezahl kimutatta a foga fehérjét, nekem pedig nagyrészt áthelyeződött őrá apám megölésének gyanúja. Mindketten hasznot remélhettek a halálából – mindketten trónra akartak kerülni.

Adairnek nem kellett tudnia azt, hogy kétségeim vannak. Ez nem változtat azon, hogy tömlöcbe záratott és ki akart végeztetni.

– És miből gondolod, hogy itt van az óriás? – köhintett Bres. – Feltéve, hogy tényleg itt van.

A fenébe az egésszel, tuti nem hinne nekem. Ráadásul lassan én is kezdtem kétségbe vonni a szellem nővérem figyelmeztetését. Egyetlen módon deríthetjük ki. Pislogtam, és magamhoz ragadtam a gömböt.

– Mutasd meg nekem a hold gyermekeit! – rendelkeztem.

Egy kép jelent meg villódzva: egy nagy sereg gyülekezett Unimak-sziget déli csúcsán, mögöttük hajók sorakoztak, amelyek száműzött tündérekkel voltak tele, akik a hold gyermekeinek nevezték magukat. Néhányukat ismertem, de a többségüket nem. A gondozatlan szakállak számából ítélve csatlakoztak hozzájuk a vad tündérek is. Nem ringattam magam illúziókba azt illetően, hogy ki a vezetőjük. Rubezahl csakugyan visszatért.

Bresre pillantottam, és keserédes elégedettséggel töltött el a meglepetéstől tátva maradt szája.

– Most már hiszel nekem?

– Tábornok, a sereget azonnal hadrendbe kell állítani! – kiáltotta Adair.

– Ó, te ostoba! – ripakodtam rá. – Azt hiszed, hogy egy magadfajta, aki egész életében csak mosolygott és nyafogott, alkalmas személy arra, hogy megbirkózzon ezzel a helyzettel? Kifelé! Azonnal tűnj el innét!

Szavaimat megtámogattam egy kis mágikus visszhanggal, a szobában pedig fehér villám cikázott, belemarva Adair hátsójába. Sikoltva ugrott fel kis híján fellökve Josefet, aki éppen akkor őgyelgett be a szobába egyik kezében egy félig telt borospohárral, a másikban pedig egy majdnem üres palackkal.

– Mit tehetek érted, kishúgom? – kérdezte, mintha az időjárásról csevegne.

– Vendégeink vannak – mutattam a kristálygömbre. Menj Bresszel követként, és derítsétek ki, mi folyik ott. Most szelíden játszunk, hadd higgyék, hogy nem merünk aktívabban fellépni ellenük.

– Te megbolondultál – szólalt meg Bres gúnyosan. – Egy sereg állomásozik a partjaidnál, és te beszélgetni akarsz velük?

Igyekeztem elsimítani az arcvonásaimat.

– Egy perce még azt sem hitted, hogy itt vannak. Ha nem bánod, azt javaslom, intézzük ezt az ügyet úgy, hogy ne tegyük országunkat az emberek célpontjává.

Bres arca megkeményedett, de alig láthatóan bólintott.

– Természetesen.

Megforgattam a kristálygömböt, hogy jobban lássak. A sereg nem indított rohamot a déli határ ellen, és még csak nem is vonták ki a fegyvereiket. Tábort ütöttek.

Nem voltam naiv. Harcolni jöttek, de ha van lehetőség arra, hogy tárgyalással rendezzük a helyzetet, megelőzve a vérontást, akkor inkább azt választom.

– Ti ketten a hírvivők lesztek – kulcsoltam össze a két kezem a hátam mögött. – Nincs más tisztetek. Legyetek óvatosak, de valószínűleg nem lesztek túl nagy veszélyben. Rubezahl szívesen tünteti fel magát civilizált lényként. Csak ne igyatok a teájából, és ne kerüljetek túl közel hozzá.

Ez bizonyára még jobban felháborította Brest, de pont nem érdekelt, hogy mit gondol. Évekig a mentorom volt, de elvesztette a nagyrabecsülésemet, amikor ő is magáévá tette Adair alaptalan vádjait arról, hogy én öltem meg az apámat.

– Rubezahl sértésnek venné, ha nem eléggé magas rangú hírvivőt küldenék. Most azt akarom, hogy hallgasson. Itt fogok várakozni, és figyelem a kristálygömböket. A szavamat adom rá, hogy küldök további segítséget, ha szükségetek van rá.

– Nekem megfelel – vont vállat Josef. – Remek idő van a lovagláshoz, nem igaz, barátom? – Vállon akarta lapogatni Brest, de elvétette a mozdulatot, és megtántorodott.

Elfojtottam a morgásomat.

– Az istállónál találkozunk – közölte Bres. Éles hangja és a nyakán lüktető ér elárulta, hogy indulata robbanás közeli állapotba ért. Amint Josef kirakta a lábát, az öreg kiképzőm nekem esett.

– Milyen játékot játszol?

– Josef pozíciója elég magas ahhoz, hogy ne jelentsen sértést Rubezahllal szemben, és elég alacsony ahhoz, hogy akkor se legyen túl nagy veszteségünk, ha elveszítjük. – Átfutottam néhány lapot az asztalon, nem azért, mert annyira kíváncsi voltam rájuk, hanem azért, mert… fesztelennek akartam látszani. – Még el kell intéznem néhány telefonhívást, hogy meggyőződjek róla, milyen szövetségeseink vannak még ott.

– Szövetségesek? Más tündérudvarokra célzol? Írország és Louisiana több mint egy évszázada nem állt szóba egymással, és…

– Menj, és beszélj az óriással. Írok egy hivatalos levelet, amit átadhatsz neki.

Bres nem mozdult, én pedig leültem az asztalfőhöz, arra a helyre, ahol korábban ő foglalt helyet.

– Elmehetsz.

Feszesen tisztelgett, sarkon fordult, és elment.

Legalább ezt megnyertem. Magamhoz vettem egy papírlapot, egy pennát és egy üveg tintát. A tollam mozdulatlanul lebegett a lap felett; nem tudtam, pontosan, mit is írjak. Felemeltem a fejem, mert kopogtak.

Egy inas jelent meg frissen vasalt libériában.

– Igen?

– Felség, küldönc érkezett… Rubezahltól, a vad tündérek királyától – mondta, és nagyot nyelt.

A vad tündérek királyától. Nem semmi.

Lehet, hogy Bresnek és Josefnek el sem kell indulnia.

– Ürítsd ki a tróntermet, és várjanak ott. Brest pedig küldd hozzám. Cinthet, Rowant és Brackent is – tettem hozzá rövid szünet után. – Ők hárman legyenek árnyékban.

Nem sok mindenkiben bíztam meg magam körül. Hyacinth adott volt. Ami Rowant és Brackent illeti… ők fordultak már ellenem, de együtt vettünk részt a kiképzésen. Jobban ismertem őket a legtöbb embernél, és ha nem is bíztam meg bennük, abban viszont igen, hogy ismerem a korlátaikat. Így természetes, hogy jobban éreztem magam a bőrömben az ő társaságukban, mint másokéban, és azt is tudtam, hogy mindketten más szemmel nézik a dolgokat, mint én, ami hasznomra lesz.

Lehunytam a szemem, és azt kívántam, bárcsak itt lenne velem Lan! Neki jobban megy az ilyen vezetősdi. Régensként már a kezében tartotta Árnyudvart.

– Nem akarom ezt – suttogtam magamban.

Soha nem vágytam koronára, most sem akartam, hogy a fejemen legyen. Persze semmi értelme siránkoznom, hiszen sokkal jobb ez, mint szökésben lenni. Leráztam magamról az önsajnálatot, és elindultam a tágas trónterem felé.

Amikor odaértem, Salli, az írnok már várt rám.

– Felség, nem mehet be ilyen külsővel, mert…

– Úgy nézek ki, mintha egy szempillantás alatt kettévághatnám őket? – vágtam közbe. – Dehogynem mehetek.

A trónterem a kérésemmel ellentétben nem volt üres. Adair és Josef meg a fél udvar is jelen volt, Bres Adair másik oldalán állt.

Felment bennem a pumpa az otromba tiszteletlenségtől, hogy így semmibe veszik a kérésemet. Nem foglalkoztam a várakozó hírvivővel, csak nyugtáztam, hogy lehajtott fejét és arcát csuklya fedi.

Két nyilvánvaló lehetőségem volt: vagy elkezdek ordibálni és mindenkit kikergetek, vagy úgy beszélek a küldönccel, mintha én akartam volna ezt a sok tanút… amivel átadnám a győzelmet Adairnek és Bresnek. Mert kétségem nem volt afelől, hogy ez kettejük műve.

Hosszú távon egyik választással sem járok jól.

– Értem – mondtam szelíden, a hangomat mágikusan felerősítve, hogy mindenki hallja. Néhány tündér a földet nézte, de Adair csak mosolygott, és jéghideg szemével nézett rám. Bresszel azt gondolták, hogy sarokba szorítanak.

Ezt majd meglátjuk.

– Rowan, lépj elő! – rendelkeztem.

– Felség – lépett elő korábbi csapattársam, és egyik öklét a földre támasztva letérdelt előttem.

– Úgy látszik, a tábornokunk a legegyszerűbb utasításokat sem képes teljesíteni – mondtam, és farkasszemet néztem régi kiképzőmmel, aki nem átallott nyilvánosan szembeszegülni velem.

Bres egész teste megfeszült, orrlyuka kitágult.

– Bres tábornok, most távozhatsz, minden energiádat a fiatal tündérek kiképzésének szentelheted. Tudom, milyen nagy örömödre szolgál az új generációk képességeinek felvirágoztatása – mondtam finom mosollyal.

– Felség – hajolt meg előttem feszesen Bres.

Úgy hangzott, mintha éppen fojtogatnák.

Helyes.

Lenéztem arra a férfira, akit egykor a barátomnak neveztem. Régen meg bíztam Rowanben, még mielőtt a végső próbánkon elkövette azt a botlást. Visszagondolva… már-már semmisségnek tűnik az, amit tett, ahhoz képest, hogy milyen a valódi gonoszság. El kellett ismernem, hogy a megjegyzése a lelkemben hordozott, nem gyógyuló sebeimre mért ütést. Az emberek megérdemlik, hogy második esélyt is kapjanak. Hármat nem, de kettőt adok nekik.

– Rowan, esküt tehetsz.

– Én, Rowan az Okker-házból – csapott öklével a mellére –, esküszöm a kardomra, hogy teljesítem Kallik királynő parancsait. Ha eskümet megszegem, ne legyen többé helyem ezen a világon.

Fogadalmától melegség kezdett bizseregni az ujjaimban.

– És bár megesküdtem, eskü nélkül is így tettem volna – fűzte hozzá halkabban. – Mert kétszer nem követem el ugyanazt a hibát.

Ezt jó tudni. Az idő majd megmutatja. Éveket töltöttünk együtt a kiképzésünkön. Sokszor tapasztaltam, hogy empátiától vezetve a nehezebbik utat választotta, amikor ott lett volna a könnyebbik, ha nincs tekintettel másra. Az is eszembe jutott, hogy az osztályunkban ő volt az egyik legjobb stratéga, úgyhogy minden bizonnyal hasznomra lesz a közelemben. Bólintottam.

– Katona, első hivatalos parancsod a terem kiürítése. Haladéktalanul.

Felálltam, és a trón előtt vártam.

Rowan egy pillanat alatt felpattant, és Brackennel együtt néhány másodperc alatt kiterelte a csapatot. Igyekeztem palástolni, mennyire lenyűgözött a hatékonysága, de így volt.

Adair kiviharzott, szorosan a nyomában Bres és Josef. Egyre aggasztóbb volt a jelenléte az udvarban, de most aztán semmi időm nem volt arra, hogy az ő hülyeségeivel foglalkozzak. Ezt ő is tudta. Pontosan ez volt az oka, hogy botor módon erőt akart felmutatni.

– És én? – lopakodott mögém Cinth.

– Te maradj itt, kérlek. Figyeld, mi hangzik el, hátha én elsiklom valami felett – mormogtam halkan.

Megveregette a vállamat, és feltűnés nélkül a falhoz húzódott.

Pár percig a küldöncöt tanulmányoztam. Tündérnek kicsi és jelentéktelen, nagyon is, de egyszer sem mozdult Bres lefokozása és Rowan esküje alatt.

A terem bejárata hangosan zárult be.

– Bracken, zárd le a termet! – adtam ki a parancsot.

– Természetesen, felség.

– Semmi szükség erre a modorosságra, amikor nem hallja más.

Elmosolyodott, és ajtóról ajtóra járt: mindet mágikus pecséttel látta el, hogy senki se hallgatózhasson közvetlenül a fülével vagy varázslattal. Amikor végzett, leléptem a trónszék emelvényéről, és megszólítottam Rubezahl küldöncét.

– Az óriás milyen üzenetével járultál elém? – Na nézd csak, egészen uralkodóhoz illő mondat.

A hírnök lehajtva tartotta a fejét, és elváltoztatta a hangját.

– Rubezahl nem nyugszik addig, amíg meg nem szerzi azt, amire vágyik. Meg kell ölnöd őt.

Jól van.

– Talán nem az ő oldalán állsz? – billentettem kissé félre a fejemet.

A köpenyes alak megborzongott.

– Megszöktem, amikor lehetőségem nyílt rá. Túl sokáig… bántott engem, azt állítva, hogy azt teszi, ami a legjobb nekem és a népemnek. De Rubezahl mindenkit a saját céljaira használ fel. Pont úgy, ahogyan veled is tette.

Kirázott a hideg, amikor rájöttem, kit rejt a köpönyeg. Egyetlen gondolatot ismételgettem magamban. Gyönyörű haja van, nagyon tetszik.

Halkan nevetett, fehér kezével kinyúlt köpenye ráncai közül, és felemelte a csuklyáját.

– Gondoltam, hogy nem tudlak félrevezetni, Kallik királynő. Ugyan gondolatolvasó vagyok, te azonban tisztán látó.

Csakugyan tisztán láttam.

Már csak az volt a kérdés, hogy mit kezdjek ővele?