ISABEL
ALLENDE

VIOLETA

Fordította
Dornbach Mária

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Isabel Allende: Violeta

Penguin Random House Grupo Editorial, S. A. U. Barcelona, 2022

Copyright © Isabel Allende, 2021

Hungarian translation © 2023 Dornbach Mária

Magyar kiadás © 2023 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Elena Giavaldi

Borítóillusztráció © Amanda Arlotta

A könyv mottójául szolgáló versrészlet Sirokai Mátyás fordításából származik.

ISBN 978-963-604-326-1

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Felelős szerkesztő Ferenczy Zsófia

A szöveget gondozta Varga Anita

A borítót az eredeti alapján készítette és a könyvet tördelte Kaposvári Franciska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Tartalom

Első rész – A SZÁMŰZETÉS
(1921-1940)

1

2

Nicolásnak és Lorinak, öregkorom támaszainak.

Felipe Berrios del Solarnak, nagyon kedves barátomnak.

Mondd, te mihez akarsz kezdeni

egyetlen vad és becses életeddel?

MARY OLIVER:
Nyári nap

Camilo kedves!

Tekintsd tanúvallomásnak ezeket az oldalakat, mert úgy vélem, hogy a távoli jövőben, amikor már öreg leszel és rám gondolsz, megcsal majd a memóriád, hiszen mindig szórakozott vagy, s a korral csak erősödik ez a fogyatékosság. Érdemes elmesélni az életemet, nem annyira az erényeim, mint inkább a vétkeim miatt, sokukról fogalmad sincsen. Hát itt elmondom neked őket. Meglásd, kész regény az életem.

Te őrzöd a leveleimet, bennük van az egész létem, néhány vétek kivételével, melyeket fentebb említettem, de ígérd meg, hogy miután meghalok, elégeted őket, mert érzelgősek, sőt olykor gonoszak. Ez az összegzés kiváltja majd azt a túlfűtött levelezést.

Jobban szeretlek, mint bárkit a világon:

VIOLETA
Santa Clara, 2020. szeptember

Első rész

A SZÁMŰZETÉS

(1921–1940)

Első rész

A SZÁMŰZETÉS

(1921–1940)

1

Egy viharos pénteken jöttem a világra 1920-ban, a ragályos kór évében. Születésem délutánján elment az áram, ahogy az már viharban elő szokott fordulni, gyertyákat és petróleumlámpákat gyújtottak, ezeket szükség esetére mindig kéznél tartották. Anyám, María Gracia érezte a jól ismert görcsöket, hiszen már szült öt gyermeket, elfogadta a szenvedést, beletörődött, hogy újabb fiúgyermeket hoz világra a nővérei segítségével, akik több ízben is mellette voltak ezekben a válságos pillanatokban, és sosem hátráltak meg. A család orvosa már hetek óta megállás nélkül dolgozott egy tábori kórházban, illetlenségnek találták, hogy olyan hétköznapi dolog miatt zargassák, mint egy gyerekszülés. Előző alkalmakkal bábát hívtak, mindig ugyanazt, de ez az asszony az elsők között esett áldozatul az influenzának, mást meg nem ismertek.

Anyám, számítása szerint felnőtt korában végig vagy terhes volt, vagy frissen szült, vagy éppen egy spontán abortuszból épült föl. Legidősebb fia, José Antonio betöltötte a tizenhetet, ebben biztos volt, mert az egyik legszörnyűbb földrengésünk évében született, ami porba döntötte a fél országot és több ezer halottat szedett, de a többi gyerek korára már nem mert megesküdni, sem arra, hogy hány sikertelen terhessége volt. Mindegyik hónapokra leverte a lábáról, és minden szülés kimerítette, hosszú időre mélabússá tette. Mielőtt férjhez ment, ő volt a főváros legszebb elsőbálozója, nyurga leány felejthetetlen zöld szemekkel és áttetsző bőrrel, ám a vég nélküli szülések eltorzították a testét és kimerítették a lelkét.

Elméletileg szerette a gyermekeit, a gyakorlatban azonban szerette biztos távolságra tudni őket, mert a fiúk randalírozásának csatazaja felkavarta kis női birodalmát. Egy alkalommal megvallotta gyóntatójának, hogy az ördög átkának köszönhetően arra teremtetett, hogy fiúgyermekeket szüljön. Penitenciaként két teljes évig naponta el kellett mondania a rózsafüzért, valamint jelentős adománnyal kellett hozzájárulnia a templom reparálásához. A férje megtiltotta, hogy még egyszer meggyónjon.

Pilar nénikém felügyelete mellett Torito, a mindenes fiú felmászott egy létrára, és két acélkampóra, amiket ő maga vert be a mennyezetbe, felkötötte a köteleket, melyeket ilyen alkalmakra őriztek egy szekrényben. Anyám hálóingben letérdelt, kezével belekapaszkodott egy-egy kötélbe, és – bár egyébként sosem tette – kocsis módjára káromkodva erőlködött egy ideig, amit már-már örökkévalóságnak érzett. Pía nénikém a lába közé hajolva várta az újszülöttet, mielőtt az a földre pottyanna. A szülés utánra már oda volt készítve a csalán-, az anyafű- és a rutatea. A dühöngő vihar csapkodta a zsalugátereket és darabokat tépett le a tetőből, elnyomta a nyögéseket és a végső, hosszú kiáltást, amikor is kidugtam a fejemet, aztán rögtön utána a nyálkás, véres testemet, s az kicsusszant a nénikém kezéből, és lekoppant a fapadlóra.

– Jaj, de ügyetlen vagy, te Pía! – kiáltotta Pilar, azzal felkapott a lábamnál fogva. – Ez lány! – tette hozzá meglepetten.

– Az nem lehet, nézd meg jól – suttogta anyám kimerülten.

– Az, ha mondom, húgom, nincsen bögyölője – feleselt a másik.

Apám akkor este későn jött haza, a klubban vacsorázott és lejátszott pár brisca kártyapartit, majd egyenesen a szobájába ment, hogy levetkőzzön, és megelőzésképpen ledörzsölje magát alkohollal, mielőtt üdvözli a családját. Kért egy pohár konyakot a szolgálatban lévő szobalánytól, akinek eszébe sem jutott, hogy közölje vele az újságot, hiszen nem szokott beszélgetni a gazdával, aztán ment, hogy köszönjön a feleségének. Még mielőtt átlépte volna a küszöböt, a vér oxidszaga figyelmeztette a történtekre. Ott találta anyámat ágyban fekve, kipirulva és az izzadságtól nedves hajjal, tiszta hálóingben pihenve. A plafonról már levették a köteleket, és kivitték a piszkos rongyokkal teli vödröket.

– Miért nem értesítettetek?! – csattant fel, miután homlokon csókolta a feleségét.

– Mégis hogyan tettük volna? Veled volt a sofőr, közülünk pedig gyalog senki sem merészkedett ki ebben a viharban, még ha a fegyveres béreseid ki is engedtek volna – feleselt nem túl kedves hangon Pilar.

– Kislány, Arsenio. Végre van egy lányod – szólt közbe Pía, odamutatva neki a karjában tartott csomagot.

– Hála istennek! – suttogta apám, de azonnal lehervadt a mosoly az ajkáról, amint megpillantotta a sálkendő ráncai közül kibukkanó lényt. – Dudor van a homlokán!

– Sose izgasd magad. Van gyerek, aki így születik, aztán pár nap múlva rendbe jön. Ez az okosság jele – blöffölt Pilar, hogy ne kelljen elmondania, hogy a kislánya fejre állva landolt az életben.

– Mi lesz a neve? – kérdezte Pía.

– Violeta – vágta rá határozottan anyám, lehetőséget sem adva a férjének, hogy közbeszóljon.

Ez az anyai dédnagyanyám híres neve, aki a függetlenség első zászlajának címerét hímezte a tizenkilencedik század elején.

A járvány nem érte váratlanul a családomat. Amint híre ment a kikötő utcáin vánszorgó haldoklók és a hullaházban fekvő elkékült holttestek rémisztő számának, apám, Arsenio del Valle kiszámolta, hogy a kór pár nap alatt eléri a fővárost. Képes volt megőrizni a hidegvérét, mert számított a járvány érkezésére. A tőle megszokott sietséggel készült rá, amit egyébként az üzleti életben és a pénzkeresésben is bevetett. Fivérei közül egyedül ő kezdte visszanyerni a gazdag ember nimbuszát, amivel dédapám büszkélkedett, s amit nagyapám is örökölt, de az évek során lassan elveszített, mert túl sok gyermeke született, és becsületes volt. Nagyapám tizenöt gyermekéből tizenegy maradt életben, tekintélyes szám, ami igazolta a Del Valle-vér erejét, ahogy apám dicsekedett vele, ugyanakkor erőfeszítést és pénzt igényelt egy ilyen népes család eltartása, s a vagyon kezdett megcsappanni.

Mielőtt még a sajtó néven nevezte volna a betegséget, apám már tudta, hogy a spanyolnátháról van szó, mert naprakész volt a világ híreit illetően, olvasta a külföldi újságokat, amelyek ugyan megkésve érkeztek a szövetség klubjába, de több információt tartalmaztak, mint a hazaiak, valamint volt egy rádiója, amit egy kézikönyv utasításait követve saját kezűleg épített, azzal tartotta a kapcsolatot a többi amatőrrel, így aztán a rövidhullámú adás búgásai és sípolásai között tudomást szerzett róla, milyen pusztítást végzett másfelé a járvány. Kezdettől fogva követte a vírus terjedését, tudta, milyen szélsebesen letarolta Európát és az Egyesült Államokat, és kikövetkeztette, hogy ha ilyen tragikus következményekkel járt a civilizált országokban, várható, hogy nálunk, ahol korlátozottabbak a lehetőségek, az emberek pedig tudatlanabbak, csak rosszabb lesz.

A spanyolinfluenza, amelyet rövidítve csak „náthának” becéztek, csaknem két év késéssel érkezett meg hozzánk. A tudományos testület szerint földrajzi elszigeteltségünknek, egyik oldalról a hegyek, másik oldalról pedig az óceán természetes védőfalának köszönhetően menekültünk meg a fertőzéstől, a kedvező klíma és a távolság pedig megvédett minket a fertőzött külföldiekkel folytatott fölösleges érintkezéstől, az emberek azonban mindezt egyhangúlag Juan Quiroga atya közbenjárásának tudták be, akihez elhárító zarándoklatokat indítottak. Ő az egyedüli szent, akit érdemes tisztelni, mert házi csodatevésben senki sem vetekszik ővele, jóllehet a Vatikán nem avatta szentté. A vírus ennek dacára 1920-ban dicsőségesen és méltóságteljesen megérkezett, nagyobb hévvel, mint bárki várta volna, és porrá zúzta a tudományos és teológiai elméleteket.

A kór síron túli, semmivel sem enyhíthető hidegérzettel, magas lázzal, szaggató fejfájással, égő szemekkel és torokkal, a fél méterre leselkedő halál rémisztő delíriumával kezdődött. A bőr egyre sötétebb kékre változott, a kéz és a láb elfeketedett, véres hab töltötte meg a tüdőt, az áldozat a köhögéstől nem kapott levegőt, szörnyen nyögött, s fulladás jelentette a véget. A legszerencsésebbek néhány óra alatt meghaltak.

Apám joggal gyanította, hogy az európai háborúban az influenza nagyobb halandóságot okozott a lövészárkokban elsáncolt katonák között, mint a golyók és a mustárgáz, hiszen elkerülhetetlen volt, hogy megfertőződjenek. Ugyanilyen kegyetlenül söpört végig az Egyesült Államokon és Mexikón, majd továbbterjedt Dél-Amerikára. Az újságok arról számoltak be, hogy más országokban a hullák tűzifához hasonló hegyekben álltak az utcákon, mert nem volt elég idő, sem temető, hogy eltemessék őket, hogy az emberiség egyharmada megfertőződött, s a járvány több mint ötvenmillió áldozatot szedett, de a hírek éppolyan ellentmondásosak voltak, mint a közszájon forgó mendemondák. Tizennyolc hónapja írták alá a fegyverszünetet, amely Európában véget vetett a félelmetes nagy háborúnak, és ekkor kezdték felfogni a járvány valós horderejét, amit a katonai cenzúra eltitkolt. Egyetlen nemzet sem ismerte be a számszerű veszteségét; egyedül a konfliktusban semleges Spanyolország adott közre híreket a betegségről, ezért nevezték el spanyolnáthának.

Nálunk korábban az emberek mindig ugyanarra panaszkodtak, vagyis a leküzdhetetlen szegénységre, a zabolátlanságra, a civódásra, a szerencsétlenségekre, a fertőzött vízre, a tífuszra és az évek okozta hanyatlásra. Természetes folyamat volt ez, megadta a temetések méltóságát, de a nátha megjelenésével, ami tigrisre jellemző vadsággal támadott, el kellett tekinteni a haldoklók vigasztalásától és a gyász rítusaitól.

Ősz végén fedezték fel az első eseteket a kikötő mulatóiban, de apámon kívül senki sem tulajdonított neki kellő jelentőséget, mert feslett erkölcsű nőszemélyek, bűnözők és spekulánsok voltak az áldozatok. Azt mondták, átutazó tengerészek által Indonéziából behurcolt vérbajról van szó. De hamarosan nem lehetett eltitkolni az általános balsorsot, s nem lehetett többé a kicsapongást és a bohém életet kárhoztatni, mert a baj nem válogatott vétkesek és erkölcsösök között. A vírus legyőzte Quiroga atyát, és szabadon grasszált, dühödten megfertőzve gyerekeket és öregeket, szegényeket és gazdagokat. Amikor a teljes zarzuelaegyüttes és a kongresszus több tagja is megbetegedett, a bulvárlapok apokalipszisről beszéltek, s ekkor a kormány lezárta a határokat és ellenőrizni kezdte a kikötőket. De már késő volt.

Mit sem értek a három pappal mondatott misék és a fertőzés ellen nyakba akasztott kámforos zacskók. A közelgő tél és az első esők súlyosbították a helyzetet. Sportpályákon kellett tábori kórházakat felállítani, a városi vágóhíd hűtőkamráiban pedig hullaházakat berendezni, valamint tömegsírokat ásni, ahová a szegények mésszel leöntött holttestét dobálták. Minthogy már tudták, hogy a betegség az orron és a szájon keresztül, és nem szúnyogcsípéssel vagy bélféreggel terjed, ahogy a köznép hitte, bevezették a maszk használatát, de nem volt elég belőle a kórral tűzvonalban harcoló egészségügyi személyzet számára sem, a többi ember pedig végképp nem jutott hozzá.

Az ország haladó gondolkodású elnökét, olasz bevándorlók első generációs leszármazottját a feltörekvő középosztály és a munkás szakszervezetek szavazataival választották meg néhány hónappal korábban. Apám, valamennyi Del Valle-rokonához, barátjához és ismerőséhez hasonlóan, nem bízott benne a beharangozott reformjai miatt, mert nem kedveztek a konzervatívoknak, és mert ősi kasztíliai-baszk vezetéknév nélküli jöttment volt, a katasztrófa elleni intézkedéseivel azonban egyetértett. Az első rendelet az volt, hogy a fertőzést megelőzendő mindenki zárkózzon be az otthonába, mivel azonban senki sem hallgatott rá, az elnök szükségállapotot hirdetett, éjszakai kijárási tilalmat rendelt el, büntetés, letartóztatás, sőt verés terhe mellett megtiltotta, hogy a civil lakosság indokolt esetektől eltekintve kint mutatkozzon.

Bezártak az iskolák, a boltok, a parkok és minden hely, ahol máskor összegyűltek az emberek, de néhány közhivatal, bank nyitva maradt, jártak a városokat és az italboltokat ellátó teherautók és vonatok, mert azt hitték, hogy a nagy mennyiségű aszpirinnel elfogyasztott alkohol megöli a férget. Senki sem vette számba az aszpirin és az alkohol keverékétől megmérgezett halottakat, amint Pía nénikém megjegyezte, absztinens lévén nem hitt az ilyen gyógykotyvalékokban. A rendőrség nem győzött rendet tartani és megakadályozni a bűnözést, és amitől apám félt, katonákat kellett hívni, hogy járőrözzenek az utcákon, hiába tartották őket nagyon is jogosan vadállatoknak. Ez kiváltotta az ellenzéki pártok, az értelmiségiek és a művészek vészkiáltását, akik nem felejtették el, hogy a hadsereg évekkel korábban védtelen munkásokat, asszonyokat és gyermekeket mészárolt le, és más alkalmakkor is hegyes bajonettel törtek a civil lakosságra, mintha az külföldi ellenség volna.

Juan Quiroga atya szentélye megtelt gyógyulni vágyó hívőkkel, a hitetlenek azonban – mindig akadtak ilyenek – azt mondták, az a beteg már meggyógyult, akinek volt ereje harminckét lépcsőfokot felmászni a Szent Péter-hegyen álló kápolnához. Ez persze nem csüggesztette el a hívőket. Noha tilos volt a nyilvános gyülekezés, spontán tömeg verődött össze, élén két püspökkel, hogy felmenjenek a szentélyhez, de a katonák puskatussal és golyóval szétkergették őket. Nem egész tizenöt perc alatt két embert megöltek és hatvanhármat megsebesítettek, közülük egy még aznap éjjel meghalt. Az elnök nem vett tudomást a püspökök nyilvános tiltakozásáról, nem fogadta irodájában a főpapokat, hanem titkárán keresztül írásban közölte velük, hogy „aki nem tartja be a törvényt, szigorú büntetésre számíthat, még ha maga a pápa is az illető”. Többet senkinek sem jutott eszébe zarándoklatot vezetni.

A mi családunkban nem volt egyetlen fertőzött sem, mert a kormány tényleges fellépése előtt apám megtette a szükséges óvintézkedéseket, követve a járványt legyőző többi ország eljárását. A rádióján keresztül beszélt a fűrésztelepe munkavezetőjével, egy abszolút megbízható horvát bevándorlóval, aki délről fölküldte neki a két legjobb favágóját. Apám olyan régi puskákat adott nekik, melyeket ő maga sem tudott kezelni, majd beállította őket a birtok egy-egy bejáratához, és megparancsolta, hogy őt és a legidősebb bátyámat kivéve senkit se engedjenek se ki, se be. Nem volt túl életszerű parancs, mert egyértelmű volt, hogy nem fogják golyóval feltartóztatni a család tagjait, de a jelenlétük távol tartotta a tolvajokat. Az estétől reggelig fegyveres őrökké vedlett favágók nem léptek be a házba; a kocsiszínben szalmazsákon aludtak, azt ették, amit a szakácsnő egy ablakon át adott ki nekik, és azt a kerítésszaggató pálinkát itták, amit apám korlátlanul a rendelkezésükre bocsátott a maréknyi aszpirinnel együtt, hogy megvédjék magukat a féregtől.

Saját védelmére apám vásárolt egy csempészett angol Webley revolvert, aminek hatásosságát már kipróbálták a háborúban, és a gazdasági udvarban a tyúkokat riogatva gyakorolta a célba lövést. Valójában nem annyira a vírustól, mint inkább a kéretlen látogatóktól félt. Normális időkben a városban sok volt a nélkülöző, a koldus és a tolvaj. Ha ugyanaz történik, ami már máshol végbement, akkor megnő a munkanélküliség, élelmiszerhiány lesz, és kitör a pánik, aminek hatására még az egyébként becsületesebbje is, akik eddig csak a kongresszus előtt tiltakoztak, most bűnözésre kényszerülnek, ahogy annak idején az utcára került északi bányászok, akik éhesen és dühösen megrohamozták a várost, és terjesztették a tífuszt.

Apám télire bevásárolt élelmiszerből: zsákszámra vett krumplit, lisztet, cukrot, olajat, rizst és hüvelyest, diót, füzérszámra fokhagymát, szárított húst, több láda befőzni való gyümölcsöt és zöldséget. Négy fiát, akik közül a legfiatalabb nemrég töltötte be a tizenkettőt, elküldte délre, mielőtt a Szent Ignác középiskola a kormány utasítására bezárna, José Antonio azonban a fővárosban maradt, mert amint rendeződik a helyzet, egyetemre készül. Utazni sem lehetett, de a fivéreimnek sikerült elérniük az egyik utolsó személyvonatot, amelyik elvitte őket San Bartolomé állomásáig, s ott Marko Kusanović, a horvát munkavezető várta őket azzal az ukázzal, hogy mindegyiküket állítsa be dolgozni a markos favágók mellé. Semmi pátyolgatás. Így majd elfoglalják magukat és megőrzik az egészségüket, mellesleg otthon pedig elkerülik a kellemetlenségeket.

Anyám, a két nővére, Pía és Pilar, valamint a háztartási alkalmazottak zárt ajtók mögé kényszerültek, és semmilyen indokkal sem mehettek ki. Anyámnak egy fiatalkori tuberkulózis miatt gyenge volt a tüdeje, törékeny a fizikuma, nem kockáztathatta, hogy elkapja a náthát.

A járvány nemigen változtatott otthonunk, e zárt világ napi rutinjain. A faragott mahagóni bejárati ajtó egy tágas, sötét folyosóra nyílott, amiből két szalon, egy könyvtár, egy vendégétkező, egy biliárdszoba és egy másik helyiség nyílott, amit „irodaként” emlegettek, mert vagy fél tucat fémbútor állt benne, melyek tele voltak iratokkal, amiket emberemlékezet óta nem nézett át senki. A ház másik részét az elsőtől egy portugál csempével kirakott belső udvar választotta el, benne mór kúttal, aminek a vízforgatója nem működött, valamint cserepekbe ültetett sok-sok kaméliával, ezekről a virágokról kapta nevét a ház: „a nagy kaméliás ház”. Az udvar három oldalát csiszolt üveggel fedett tornác szegélyezte, amely összekötötte a naponta használatos helyiségeket: az étkezőt, játékszobát, varrószobát, hálószobákat és fürdőket. Nyáron a tornác hűvös volt, télen pedig többé-kevésbé langyos, a szenes parázstartóknak hála. A ház hátsó fertálya volt a kiszolgáló személyzet és az állatok birodalma; ott volt a konyha, a mosóteknők, a pincék, a kocsiszín, valamint a hálófülkék szánalmas sora, ahol a háztartási alkalmazottak aludtak. Anyám csak nagyon ritkán lépett be ide, a harmadik udvarba.

A birtok apai nagyszüleimé volt, haláluk után ez volt az egyetlen jelentős dolog, ami a gyerekeikre maradt örökségül. Az értéke tizenegy felé osztva egyenként nem sokat ért. Arsenio volt az egyetlen közülük, akinek volt jövőképe, ezért felajánlotta, hogy kis részletekre megveszi a testvérei részét. A többiek először szívességként fogták fel, hiszen ez az óriási udvarház – apám magyarázata szerint – építészeti problémák garmadáját jelentette. Önszántából egyikük sem lakott volna ott, neki viszont kellett a hely meglévő és születendő gyermekeinek, no meg a már nagyon idős anyósának, a felesége nővéreinek, a két vénlánynak, akik az ő kegyétől függtek. Később aztán, amikor kezdett késni a megígért részletekkel, végül pedig teljesen felhagyott a fizetéssel, megromlott a viszonya a fivéreivel. Nem akarta ő becsapni őket. Olyan pénzügyi lehetőségei adódtak, melyeket nem akart kihagyni, és megfogadta magában, hogy kamatostól megadja nekik a tartozását, de teltek-múltak az évek, ő pedig addig halogatta a dolgot, mígnem megfeledkezett a tartozásáról.

A ház valójában egy elhanyagolt romhalmaz volt, de a telek kitett fél háztömbnyit, két utcáról volt bejárata. Bárcsak lenne fényképem, hogy megmutassam neked, Camilo, mert ott kezdődött az életem, és onnan származnak az első emlékeim. A ház már elvesztette régi csillogását, amivel valaha, a gazdasági válság előtt jeleskedett, amikor a nagypapa még egy sok gyerekből, háztartási alkalmazottak és kertészek seregéből álló klán felett uralkodott, akik makulátlan rendet tartottak a házban és a kertben, s az olyan volt, akár egy virágos, gyümölcsfás paradicsom, benne üvegezett télikerttel, ahol más éghajlathoz szokott orchideákat neveltek, továbbá ott állt a görög mitológia négy márványszobra, ahogy az akkoriban az előkelő családoknál dívott, melyeket ugyanazok a helyi művészek faragtak, akik a sírköveket készítették. Az öreg kertészek már nem éltek, az újakat pedig apám lusta népségnek tartotta. „Ha így haladunk, a gyom benövi a házat” – mondogatta, de semmit sem tett, hogy megoldja a helyzetet. Messziről szemlélve nagyon szépnek tartotta a természetet, de nem kötötte le a figyelmét, ami inkább kifizetődőbb ügyek felé fordult. A birtok folyamatos pusztulása nemigen izgatta, mert csak a legszükségesebb időt szándékozta ott tölteni; a ház nem ért semmit, a telek azonban csodálatos volt. Úgy tervezte, ha kellően felmegy az értéke, eladja, még ha éveket kell is rá várnia. Egy frázis volt az alapelve: olcsón venni és drágán eladni.

A felsőbb társadalmi osztály kezdett kiköltözni a villanegyedekbe, távol a közhivataloktól, a piacoktól és a galambszarral borított, poros terektől. Lázasan bontották le a mienkhez hasonló otthonokat, hogy irodaépületeket vagy a középosztálynak szánt lakóházakat építsenek a helyükre. A főváros azóta is a világ egyik legszegregáltabb városa, s ahogy az alacsonyabb társadalmi osztályok kezdik elfoglalni ezeket az utcákat, melyek a gyarmati kor óta a főutcák voltak, apám kénytelen lesz majd kiköltöztetni a családját, nehogy rossz szemmel nézzenek rá a barátai és ismerősei. Anyám kérésére árammal és angolvécékkel modernizálta a ház egy részét, a többi azonban pusztult tovább.

2

Anyai nagyanyám álló nap egy magas támlás fotelban tengődött a tornácon, annyira belefeledkezett az emlékeibe, hogy hat éven át nem szólt egy szót sem. Az anyámnál évekkel idősebb nénikéim, Pía és Pilar is ebben a házban laktak. Előbbi kedves nőszemély volt, a növények nagy ismerője, aki képes volt kézrátéttel gyógyítani. Huszonhárom esztendősen majdnem férjhez ment az egyik másod-unokatestvéréhez, akibe tizenöt éves korától kezdve szerelmes volt, de sosem ölthette magára a menyasszonyi ruhát, mert választottja két hónappal az esküvő előtt váratlanul meghalt. Boncolás hiányában, amit a család megtagadott, a halált egy veleszületett szívbetegségnek tudták be. Pía egy szerelem után özvegynek tekintette magát, szigorúan gyászban járt, és nem fogadott több kérőt.

Pilar néni szép volt, akárcsak a családja többi nőtagja, de mindent megtett, hogy ne tűnjön annak, gúnyt űzött nőiessége erényeiből és külcsínéből. Akadt pár bátor ifjú, akik fiatalkorában megpróbáltak udvarolni neki, ő azonban rendre elriasztotta őket. Azon siránkozott, miért nem született fél évszázaddal később, mert akkor teljesült volna a vágya, hogy ő legyen az első nő, aki megmászta a Mount Everestet. Amikor ez 1953-ban sikerült a serpa Tendzing Norgajnak és az új-zélandi Edmund Hillarynek, Pilar csalódottan fakadt sírva. Sudár, erős és fürge volt, egy ezredes parancsoló temperamentumával megáldva; ő volt a házvezetőnő, és ő foglalkozott a javításokkal, amikből sosem volt hiány. Értette a mechanikát, kitalált mindenfajta háztartási szerkentyűt, és egyedi módokat eszelt ki a hibák reparálására, ezért mondogatták, hogy isten eltévesztette a nemét. Senkit sem lepett meg, amikor ott látta a tetőn görnyedni, hogy irányítsa a cserepek pótlását a földrengések után, vagy hogy undorkodás nélkül segédkezett az udvarban a karácsonyi csirke- és pulykavágásban.

A járvány miatti karantén nem igazán éreztette hatását a családunkban. A szobalányoknak, a szakácsnőknek és a mosónőknek normális időkben is csak havonta két délután volt kimenőjük; a sofőrnek és a kertészeknek nagyobb volt a szabadságuk, mert a férfiak nem számítottak bele a személyzetbe. Apolonio Toro, egy tagbaszakadt kamasz fiú kivételével, aki pár évvel korábban ennivalóért kopogtatott be Del Valléékhoz, aztán ott maradt náluk. Gyanították, hogy árva, de senki sem vette a fáradságot, hogy utánajárjon. Torito nagyon ritkán dugta ki az orrát az utcára, mert attól félt, hogy megtámadják, ahogy az néhányszor meg is történt; kissé bestiális külseje, valamint gyermetegsége vonzotta a gonoszságot. Az ő dolga volt behordani a tűzifát és a szenet, felcsiszolni és beereszteni a padlót, és az ehhez hasonló nehéz feladatok, melyekhez nem kellett ész.

Anyám nem igazán volt társasági ember, normális időkben alig mozdult ki. Ímmel-ámmal elkísérte ugyan a férjét a Del Valle család összejöveteleire, akik annyian voltak, hogy a naptárt megtöltötték a születésnapok, keresztelők, esküvők és temetések, de a zsivajtól fejfájást kapott. A rossz egészsége vagy egy újabb terhesség jelentette a kifogást, hogy ágyban maradjon, vagy elmenjen a hegyekbe, a tüdőbajosok szanatóriumába, ahol kigyógyult a hörghurutból, és kipihente magát. Jó időben tett egy rövidke kirándulást a vadonatúj autóval, amit a férje azonnal megvett, amint piacra dobták, egy Ford T-modellel, amely elérte az óránkénti ötven kilométeres, öngyilkos sebességet.

– Egy napon a saját repülőmön reptetlek meg – ígérte neki apám, noha anyám a járművek közül erre vágyott legkevésbé.

A repülés, amit a kalandorok és a playboyok szeszélyének tartottak, elbűvölte apámat. Elhitte, hogy akárcsak az autók, a jövőben ezek a textil- és faszúnyogok bárki számára elérhetőek lesznek, aki meg tudja fizetni, és ő az elsők között fog költeni rájuk. Jól átgondolta. Használtan veszi majd az Egyesült Államokban, darabokra szedve hozza be az országba, hogy ne kelljen vámot fizetnie, aztán rendesen összerakva aranyáron fogja eladni őket. A véletlen szeszélye folytán pár évvel később és némi változtatással én fogom majd teljesíteni az álmát.

A sofőr elvitte anyámat vásárolni a törökök bazárjába, vagy a Versalles teaszalonba, hogy találkozzon valamelyik sógornőjével, akitől megtudta a család legfrissebb pletykáit, de az elmúlt hónapokban mindebből szinte semmi sem valósult meg, először a hasa súlya, majd pedig a járvány miatti bezártság miatt. A rövid téli napokat azzal töltötte, hogy Pía és Pilar nénikémmel kártyázott, varrt, kötött, és Toritóval, valamint a háztartási alkalmazottakkal engesztelő rózsafüzért imádkozott. A távol lévő fiai szobáit, a két szalont és az étkezőt lezáratta. A könyvtárba csak a férje és a legnagyobb fia lépett be. Ott Torito begyújtotta a kandallót, nehogy a könyvek átnedvesedjenek. A többi szobában és a tornácon csak szenes parázstartók álltak, fazekakban vizet és eukaliptuszleveleket forraltak rajtuk, hogy tisztítsák a légutakat, és elriasszák az influenza kísértetét.

Apám és José Antonio bátyám nem tartották be se a karantént, se a kijárási tilalmat; az előbbi azért, mert egyike volt azon üzletembereknek, akik nélkülözhetetlennek hitték magukat a gazdaság működéséhez, a másik pedig mert mindig az apjával jött-ment. Volt kijárási engedélyük, mint a többi kereskedőnek, vállalkozónak, politikusnak és az egészségügyi személyzetnek. Apa és fia bejártak az irodába, találkoztak a kollégákkal és ügyfelekkel, a szövetség klubjában vacsoráztak, melyet nem zártak be, mert az olyan lett volna, mintha a székesegyházat zárták volna be, jóllehet abban az ütemben romlott az étterem színvonala, ahogy a pincérek kezdtek meghalni. Az utcán a nénikéim által varrott szűrős maszkot viselték, lefekvés előtt pedig alkohollal dörzsölték le magukat. Tudták, hogy senki sem védett az influenzával szemben, de reménykedtek benne, hogy ezekkel az óvintézkedésekkel, valamint az eukaliptuszos párologtatással távol tartjuk a férget a házunktól.

Akkoriban, amikor én születtem, az olyan hölgyek, mint María Gracia, visszavonultak, hogy elrejtsék a hasukat a világ szeme elől, és nem szoptatták az utódaikat, mert az nagyon rossz ízlésre vallott. Szokás szerint felvettek egy dajkát, egy szegény asszonyt, aki a saját gyerekétől megvonta a mellét, hogy odaadhassa egy szerencsésebb kisgyereknek, apám azonban nem engedett idegent a házba. Behurcolhatta az influenzát. Egy kecskével oldották meg a táplálásomat, amit bekötöttek a harmadik udvarba.

Első napomtól fogva ötéves koromig kizárólag Pía és Pilar nénikém gondjaira voltam bízva, akik csaknem elrontottak a nagy dédelgetésükkel. Apám is csatlakozott hozzájuk, hiszen én voltam az egyedüli lány a csapatnyi fiú mellett. Abban az életkorban, amikor a többi gyerek már olvasni tanul, én még a kanalat sem tudtam megfogni, a számba adták a falatot, és kisbárányként egy bölcsőben aludtam az anyám ágya mellett.

Apám egyszer rám mert szólni, mert a falhoz vágva összetörtem egy baba agyagfejét.

– Te neveletlen taknyos! Majd jól elverlek!

Korábban sosem emelte fel a hangját. Hasra vágtam magam a padlón, és rémesen felfújtam magam, ahogy gyakran tettem, ő pedig első ízben vesztette el velem szemben a türelmét, karon fogott, és szigorúan megrázott, ha a nénikéim nem lépnek közbe, még a nyakamat is kitöri. A meglepetéstől abbahagytam a hisztizést.

– Ennek a kislánynak kell egy angol nevelőnő – jelentette ki dühösen apám.

És így érkezett hozzánk miss Taylor. Apám az egyik ügynökén keresztül szerezte, aki pár üzleti ügyét intézte Londonban, az viszont nem tett mást, mint hogy feladott egy hirdetést a The Timesban. Táviratok és levelek útján értekeztek, melyek több hétig utaztak oda, a válaszok pedig ugyanannyit vissza, de a távolság és a nyelvi nehézségek dacára – minthogy az ügynök nem beszélt spanyolul, apám angol szókincse pedig csak a devizák és az exportdokumentáció területére korlátozódott – megállapodtak, hogy a megfelelő személyt, egy tapasztalt, becsületes nőt alkalmaznak.

Négy hónap múlva vasárnapi öltözetemben, kék bársonykabátban, szalmakalapkában és magas szárú lakkcipőben apám és José Antonio bátyám elvitt a kikötőbe az angol nőt fogadni. Végig kellett várnunk, amíg minden utas lejön a hajóhídon, üdvözli a fogadására megjelenteket, zajos csoportokban lefényképezkednek, majd összeszedik a szanaszét lévő csomagjaikat, hogy mielőtt kiürülne a móló, megpillantsunk egy magányos, elveszettnek látszó alakot. Szüleim ekkor döbbentek rá, hogy a nevelőnő nem az, akire számítottak az ügynökkel váltott, nyelvi félreértésektől hemzsegő levelezésük alapján. Valójában apám csak egyvalamit pontosított az egyik táviratában, mielőtt felvette, hogy szereti-e a kutyákat. A nő pedig azt válaszolta, hogy jobban szereti őket, mint az embereket.

A családom egyik megrögzött előítélete alapján egy érett és régimódi, hegyes orrú, rossz fogazatú nőt vártak, a brit gyarmatokon előforduló néhány hölgyhöz hasonlót, akiket távolról ismertek, vagy a közéleti lapokban megjelenő fényképeken láttak. Miss Josephine Taylor huszonéves, fiatal nő volt, testalkatra inkább alacsony és kissé húsos, de nem kövér, mustárszínű, bő, ejtett derekú ruhát, bili formájú nemezkalapot és bokapántos cipőt viselt. Kerek, égszínkék szemét feketével húzta ki, ami kiemelte rémült arckifejezését, a haja szalmaszőke volt, bőre pedig olyan rizspapírszerű, mint a hideg országokból való néhány lányé, amely az évek során könyörtelenül foltos és ráncos lesz. José Antonio képes volt megértetni magát vele az angoljával, amit egy intenzív tanfolyamon sajátított el, csak nem volt alkalma gyakorolni.

Anyám első látásra el volt bűvölve ettől a miss Taylortól, aki zsenge volt, akár egy alma, a férje viszont átverve érezte magát, mert azért akarta olyan messziről idehozatni, hogy fegyelmet és jó modort tanítson nekem, és egy elfogadható tudás alapjaira megtanítson. Elrendelte, hogy otthon tanítsanak meg megvédeni magam a kártékony gondolatoktól, a közönséges szokásoktól és a gyereklakosságot tizedelő betegségektől. A járványnak áldozatul esett néhány távoli rokon, de a közvetlen családunkból senki sem, mégis megmaradt a félelem, hogy a kór újult erővel támad majd, és a gyerekek tömeges halálát okozza, hiszen bennük nem volt meg a felnőttek ellenálló képessége, akik túlélték a vírus első hullámát. Az ország öt esztendő múlva sem heverte ki teljesen a csapást, amit okozott; olyan pusztító hatással járt az egészségügyben és a gazdaságban, hogy miközben máshol a húszas évek őrülete dívott, mi továbbra is óvatosan éltünk. Apám féltette az egészségemet, nem sejtve, hogy az ájulásaim, rángógörcseim és hányásrohamaim ragyogó színészi tehetségemnek voltak betudhatók, ami akkor még megvolt bennem, azóta sajnos elvesztettem. Számára nyilvánvaló volt, hogy a kikötőben fogadott divatos flapper nem a megfelelő személy, akire rábízhatja vadóc lánya idomításának feladatát. Ez a külföldi nő azonban nem kevés meglepetést okozott neki, azt a tényt is beleértve, hogy valójában nem is volt angol.

Megérkezése előtt senki nem látta világosan, hol is lesz a helye miss Taylornak az otthoni felállásban. Nem ugyanabba a kategóriába tartozott, mint a szobalányok, de nem is volt családtag. Apám közölte, bánjanak vele udvariasan és távolságtartóan, a tornácon vagy a kamrában, és ne az étkezőben egyen együtt velem, és adják oda neki a nagymama szobáját, aki pár hónapja a bilin ülve hunyt el. Torito levitte a pincébe az öreg hölgy nehéz, foszladozó kárpitos és szétszáradt fabútorait, helyükre kevésbé gyászosak kerültek, nehogy a nevelőnő depresszióba essen, ahogy Pilar mondta, hiszen arra bőven lesz oka a velem való küszködéstől, meg mire megszokja a világ végén lévő idegen országot. Mármint a miénket. Szolid, csíkos tapétát és kifakult, rózsás függönyöket választott, szerinte ez illik egy vénlányhoz, de amint megpillantotta miss Taylort, rájött, hogy tévedett.

Egy hét elteltével a nevelőnő már sokkal jobban betagozódott a családba, mint ahogy azt az alkalmazója várta, és eltűnt a társadalmi ranglétrán elfoglalt helyének problémája, ami olyan fontos volt ebben a hierarchikus országban. Miss Taylor kedves és diszkrét volt, de semmiképp sem félénk, mindenkivel elfogadtatta magát, még a fivéreimmel is, akik már nagyok voltak, mégis kannibálok módjára viselkedtek. Még a két masztiffból is, melyeket apám a járvány idején szerzett, hogy védjenek meg minket az alkalmi támadóktól, neveletlen öleb lett, és engedelmeskedtek neki. Elég volt, ha miss Taylor a földre mutatott, és a saját nyelvén parancsot adott nekik, persze nem felemelt hangon, és lógó füllel leszálltak a fotelból. Az új nevelőnő hamar kialakította velem a napi rutint, aztán nekilátott, hogy bizonyos alapvető viselkedési szabályokat belém véssen, majd bemutatta a szüleimnek a tantervet, amelynek részét képezték a szabad levegőn végzett tornán kívül a zenei, tudományos és művészeti órák.

Apám megkérdezte miss Taylort, fiatal létére honnan tud ennyi mindent, mire azt felelte, hogy erre valók a kézikönyvek. Mindenekelőtt elmagyarázta nekem, mennyivel szebb, ha az ember szépen kér valamit, aztán megköszöni. Ha megtagadtam, és visítva a földre vetettem magam, ő egy mozdulattal visszatartotta anyámat és a nénikéimet, akik a vigasztalásomra siettek, és hagyta, hadd fetrengjek kimerülésig, ő pedig közben szenvtelenül olvasott, kötött tovább, vagy a virágokat rendezgette a vázákban. A tettetett epilepsziámnak sem dőlt be.

– Hacsak nem vérzik, nem avatkozunk közbe – jelentette ki, anyámék pedig rémülten engedelmeskedtek neki, mert nem merték megkérdőjelezni a didaktikai módszereit.

Feltételezték, hogy mivel Londonból jött, nyilván jól képzett.

Miss Taylor azt mondta, túl nagy vagyok már ahhoz, hogy egy bölcsőben összekuporodva aludjak az anyám szobájában, és kért egy második ágyat a saját szobájába. Az első két éjszaka a komóddal torlaszolta el az ajtót, nehogy kiszökjek, aztán hamar beletörődtem a sorsomba. Azzal a módszerrel tanított meg egyedül öltözködni és enni, hogy otthagyott félmeztelenül, amíg meg nem tanultam fölvenni legalább a ruha egy részét, és kanállal a kezemben a tányér elé nem ültem, és trappista szerzeteshez méltó közönnyel kivárta, hogy az éhségtől hajtva enni kezdjek. Az eredmény olyan csodás volt, hogy az a szörny, aki az idegeire ment a ház lakóinak, kisvártatva normális kislány lett, aki állandóan a nevelőnő sarkában volt, elbűvölte annak bergamottos kölniillata és két kövérkés keze, melyek úgy repkedtek a levegőben, akár a galambok. Úgy lett, ahogy apám megjósolta, öt éven át hiába könyörgött, hogy idomítsanak meg, végül mégiscsak megszelídültem. Anyám és a nénikéim ezt eleinte szemrehányásnak vették, aztán be kellett látniuk, hogy valami alapjaiban megváltozott. Kedvesebb lett a légkör.

Miss Taylor inkább szenvedélyesen, mint tehetségesen klimpírozott a zongorán, és vérszegény hangon, de nem hamisan balladákat danolt; jó hallásának köszönhetően gyorsan megtanulta a nyelvünket, gyenge, de érthető spanyoljába még pár szitokszó is elfért a fivéreim szótárából, melyeket úgy használt, hogy nem tudta, mit jelentenek. Zárt akcentusának köszönhetően nem hangzottak sértőnek, s mivel senki sem javította ki, tovább használta őket. Sosem bírta teljesen megszokni a nehéz ételeket, de megőrizte brit flegmaságát a nemzeti konyhával szemben, ahogy a téli özönvizekkel, a száraz meleggel és a poros nyarakkal, valamint a földrengésekkel is tette, melyek az általános közönytől kísérve megtáncoltatták a lámpákat, és arrébb tolták a székeket. Nem bírta viszont elviselni az állatvágást a hátsó udvarban, primitív, lelketlen szokásnak tartotta. Úgy vélte, kegyetlenség megenni azt a nyulat vagy tyúkot, melyet személyesen ismertünk. Amikor Torito a gazdája születésnapjára levágott egy kecskét, amit három hónapig hizlalt, miss Taylor lázasan ágynak esett. Ekkor Pilar nénikém úgy döntött, hogy házon kívül vásárolja meg a húst, jóllehet semmi különbséget sem látott aközött, hogy szegény állatot a piacon vagy otthon vágják-e le. Le kell szögeznem, hogy a szóban forgó kecske nem az volt, amelyik csecsemőkoromban táplált, az évekkel később öregen pusztult el.

Miss Taylor csomagjai közül a két zöld bádogládában tankönyvek és művészeti könyvek voltak, valamennyi angolul, valamint egy mikroszkóp, egy fadobozban a kémiai kísérletekhez való eszközök, és az Encyclopaedia Britannica legújabb kiadásának 1911-ben megjelent huszonkilenc kötete. Állította: ha valami nincs benne az enciklopédiában, akkor nem is létezik. Ruhatárát két rend kimenőruha alkotta a hozzájuk illő kalapokkal – az egyik az a mustárszínű öltözék volt, amelyben leszállt a hajóról –, valamint egy kabát, nehezen azonosítható rágcsáló szőrméjéből készült gallérral, a maradékot pedig egyszerű szoknyák és blúzok tették ki, melyek fölé köpenyt húzott. Kígyóember módjára vette fel és le a ruháját, ezért sosem láttam kombinéban, de főleg nem meztelenül, pedig közös volt a szobánk.

Anyám felügyelte, hogy lefekvés előtt spanyolul imádkozzak, mert az angol nyelvű imák akár eretnekek is lehetnek, és ki tudja, megértik-e őket a mennyben. Miss Taylor az anglikán egyházhoz tartozott, ez felmentette, hogy elkísérje a családot a katolikus misére és együtt mondja velünk a rózsafüzért. Sose láttuk bibliát olvasni, pedig ott állt az éjjeliszekrényén, és téríteni sem térített soha. Évente kétszer elment az anglikán istentiszteletre, amit a brit kolónia valamelyik tagjának otthonában tartottak, ilyenkor himnuszokat énekelt és más külföldiekkel találkozott, akikkel teázni szokott, és folyóiratokat meg regényeket csereberélt.

Mellette jelentősen javult az életem. Gyermekkorom első évei az akaratom érvényesítését célzó folyamatos „húzd meg, ereszd meg” fényében teltek, s minthogy mindig sikerrel jártam, nem éreztem magam sem biztonságban, sem védőhálóban. Igazat mondott apám, hogy erősebb voltam a felnőtteknél, és nem támaszkodhattam senkire. A nevelőnő nem tudta teljes mértékben letörni a lázadásomat, de felállította a társadalomban követendő jó magaviselet szabályait, és sikerült kigyomlálni azt a mániámat, hogy a test funkcióiról és betegségekről beszéljek, ami az országunkban olyannyira kedvelt téma. A férfiak politikáról és üzletről beszélgetnek, a nők pedig a gyengélkedésükről és a háztartásról. Reggel felébredve anyám leltárt készített arról, hogy mije fáj, és beírta ugyanabba a füzetbe, ahol a régi és az új gyógyszereinek a listáját vezette; gyakran elérzékenyültebben olvasgatta ezeket a lapokat, mint ahogy a családi fényképalbumot lapozgatta. Én követtem anyám példáját; mivel annyiszor tettettem magam betegnek, egy sor betegség szakértője voltam, de miss Taylornak hála, aki ügyet sem vetett rám, magától elmúlt mindegyik.

Kezdetben azért csináltam meg az iskolai feladatokat és gyakoroltam a zongorán, hogy a kedvében járjak, később azonban a tanulásért magáért. Épphogy megtanultam folyamatosan írni, miss Taylor naplót íratott velem egy apró lakattal ellátott, bőrfedeles, gyönyörű füzetbe, ezt a szokásomat majdnem egész életemben megőriztem. Amikor már folyékonyan tudtam olvasni, rászabadultam az Encyclopaedia Britannicára. Miss Taylor kitalált egy játékot: ritkán használt szavakat kérdeztünk egymástól, és megtanultuk a magyarázatukat. Kisvártatva José Antonio is beszállt a játékba, aki lassan betöltötte a huszonhármat, de a legkisebb jelét sem mutatta, hogy lemondana a szülői ház kényelméről.

José Antonio bátyám jogot tanult, no nem elhivatottságból, hanem mert akkoriban a mi társadalmi osztályunkhoz tartozóknak nagyon kevés elfogadható szakma állt rendelkezésére. A jog jobban tetszett neki, mint a másik két lehetőség, az orvostudomány vagy a mérnöki pálya. José Antonio együtt dolgozott apámmal az üzletei irányításában. Arsenio del Valle kedvenc fiaként, a jobbkezeként mutatta be, ő pedig rászolgált a címre, mert teljesen átadta magát ennek a szolgálatnak, jóllehet nem mindig értett egyet apám meggondolatlannak tűnő döntéseivel. Nemegyszer figyelmeztette, hogy túl sokat markol, és zsonglőrködik az adósságaival, de apám szerint a nagy üzleteket hitellel ütik nyélbe, és egyetlen, üzleti látásmóddal bíró vállalkozó sem a saját pénzét forgatja be, ha egyszer mások pénzével is megteheti. José Antoniónak betekintése volt ezeknek az üzleteknek a kreatív könyvelésébe, és úgy vélte, határt kell szabni, nem szabad túlfeszíteni a húrt, de apám megnyugtatta, hogy ura a helyzetnek.

– Egyszer majd te vezeted ezt a birodalmat, amit én építek, de ha nem kapod össze magad és nem tanulsz meg kockáztatni, nem fogod bírni. Ja, és még valami: szórakozottnak látlak, fiam. Túl sok időt töltesz az otthoni nők között, a végén elbutulsz és elgyengülsz – mondta.

José Antonio osztozott miss Taylorral és velem az enciklopédia iránti érdeklődésünkben. A családból egyedül a bátyám kezelte barátként és szólította keresztnevén a nevelőnőmet, a többieknek megmarad miss Taylornak. Lusta délutánokon a bátyám sokat mesélt neki országunk történelméről; a déli erdőkről, ahová egyszer majd elviszi, hogy megismerje a család fűrésztelepét; a friss politikai hírekről, melyek azóta nagyon nyugtalanították, hogy egy ezredes egyedüliként indult az elnökválasztáson, természetesen elvitte a szavazatok száz százalékát, és úgy vezette a kormányt, mint egy laktanyát. Azt ugyan kénytelen volt elismerni, hogy a közmunka és az elkezdett intézményi reformok hozzájárultak a férfi népszerűségéhez, de José Antonio felhívta miss Taylor figyelmét arra is, mekkora veszélyt jelent a demokráciára egy tekintélyelvű vezér, amilyenből több is akadt már Latin-Amerikában a függetlenségi háborúk óta. „A demokrácia közönséges, jobban járnának egy abszolút monarchiával” – viccelődött miss Taylor, valójában azonban büszke volt rá, hogy volt egy nagyapja, akit 1846-ban Írországban kivégeztek, mert védte a munkások jogait, és a törvény ellenében általános választójogot követelt azoknak is, akiknek nem volt földbirtokuk.

Egyszer, amikor azt hitte, nem hallom, Josephine elmesélte José Antoniónak, hogy azzal vádolták a nagyapját, hogy csatlakozott a chartista mozgalomhoz és elárulta a koronát, ezért felakasztották, majd felnégyelték.

– Pár évvel korábban a lábánál fogva fellógatják, kitépik a zsigereit és élve kasztrálják, majd több ezer lelkes néző előtt felakasztják és darabokba aprítják – magyarázta minden fennköltség nélkül.

– És még te tartasz minket primitívnek, mert megölünk egy csirkét! – csattant fel szörnyülködve José Antonio.

Ezek a vérfagyasztó történetek rémálmokkal töltötték meg az éjszakáimat. Miss Taylor mesélt a bátyámnak az angol szüfrazsettekről is, akik megaláztatások, börtön és éhségsztrájkok árán harcoltak a nők szavazati jogáért, a hatóság pedig csövet dugva a torkukba, a végbélnyílásukba vagy a hüvelyükbe erőszakkal megtömte őket.

– Hősként tűrték a rettenetes kínzásokat. Részben kiharcolták a szavazati jogot, de tovább küzdenek, hogy megkapják ugyanazokat a kiváltságokat, mint a férfiak.

José Antonio meg volt róla győződve, hogy ilyesmi nem történhetne meg a mi országunkban, mert sosem lépett ki szűk, konzervatív kereteiből; fogalma sem volt arról, mekkora erő forrott ekkoriban a középosztályban, ahogy azt később majd látni fogjuk.

Miss Taylor kerülte ezeket a témákat a család többi tagjával: nem akarta, hogy visszaküldjék Angliába.