MÖRK LEONÓRA

SAJÁT UTAKON

© Mörk Leonóra, 2024

© Jaffa Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap
támogatta

A borító Maria Sibylla Merian rajzának
felhasználásával készült.

Borítóterv Somogyi Péter

Szerkesztő Szarka Károly

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-016-4

Az elektronikus verziót készítette
az eKönyv Magyarország Kft. • www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka
megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

TARTALOM

Előszó

A reformáció topmenedzsere
Katharina von Bora (1499–1552)

ELŐSZÓ

Az első beírásomat tízéves koromban kaptam. A szövege összesen ennyiből állt: „Felesel”. Az anyukám sóhajtva írta alá az ellenőrzőmet, de amennyire emlékszem, kommentárt nem fűzött az esethez, nyilván hozzászokott már, hogy otthon is szoktam vitatkozni. Egyébként ritkán vittem haza figyelmeztetőt, intőt pláne soha, alapvetően ugyanolyan fegyelmezett, szabálykövető gyerek voltam, amilyen rendes, törvénytisztelő felnőtt vagyok most. Az értelmetlen korlátokat azonban már akkor is rosszul tűrtem, és ezt a tulajdonságomat néhány tanárom pimaszságként értékelte. Én viszont őszintén nem értettem, miért minősül visszabeszélésnek az, ha elmondom a véleményemet. Miért baj, ha valamit másképp gondolok? Miért ne lehetnének kérdéseim?

Talán a személyiségemből, talán ezekből a gyerekkori élményeimből eredően mindig csodáltam azokat a nőket, akik a maguk korában a miénknél sokkal több és sokkal szigorúbb megkötéssel szembesültek, mégis mertek dacolni az elvárásokkal. Nem szítottak lázadást, nem borították lángba a világot, egyszerűen csak állhatatosan mentek előre a saját útjukon, mert így látták helyesnek. Ahogyan egy tanulmány szerzője írta ennek a könyvnek az egyik szereplőjéről, a 17. századi Európa legtanultabb asszonyáról, Anna Maria Schurmanról: noha természeténél fogva alkalmazkodó volt, és szem előtt tartotta az udvariasság és az illem szabályait, csak egy bizonyos pontig tette ezt. Ha hitt a saját igazában, és a meggyőződése eltért az elfogadott normáktól, szembe mert szállni a tudományos világ és az egyház legtekintélyesebb képviselőivel is, mert kérdezni, és előállni a maga változatával. Bátran járta a saját útját, és boldog volt.

Az elmúlt évek során, miközben a múltban játszódó regényeimhez gyűjtöttem háttéranyagot, sorra futottam bele ilyen történetekbe. Érdekes, tanulságos, olykor megdöbbentő, olykor megrázó, de mindig inspiráló női sorsokba. Ott jártam, ahol ők jártak egykor, ahol laktak, dolgoztak, örültek és bánkódtak. Láttam az arcképüket (ha fennmaradtak egyáltalán), olvastam a leveleiket, a műveiken keresztül hallottam a hangjukat. Anna Melanchthonnal Wittenbergben találkoztam, az Asszonyom, édes úrnőm című regényemre készülve; Mary Shelley-vel Genfben, ahol Frankenstein szobra álldogál a tóparton; Maria Sibylla Meriannal az amszterdami tulipánmúzeumban; Cosel grófnővel a Lány igazgyöngyökkel helyszínén, Drezdában; Johanna Schopenhauerrel a Ködkirálynő kapcsán Weimarban; James Barry történetét Edinburgh-ban hallottam. Végül ezek a hangok nem hagytak nyugodni, és arra biztattak, hogy meséljem el a történetüket. Így kerültek egy kötetbe ezek a rövid életrajzok, csupa olyan nőt mutatva be, akik nem tartoznak a közismert történelmi alakok közé – nálunk semmiképpen, de gyakran a saját hazájukban sem.

A válogatásom szubjektív. Nem vagyok történész (bár van egy magyar–történelem szakos diplomám), író vagyok és újságíró, ezeknek a szakmáknak az eszközeivel dolgozom. Ennek megfelelően nem szakkönyvet írtam, ugyanakkor a hitelességet és a történelmi hűséget ugyanúgy igyekeztem szem előtt tartani, mint a regényeim esetében. Ez annál nehezebb, minél visszább megyünk az időben, a források fogynak, és gyakran ellentmondanak egymásnak. Információs forrásul elsősorban szakkönyveket, egyetemek, múzeumok, könyvtárak weboldalán olvasható tanulmányokat használtam, ha a szövegbe mégis kerültek hibák, akkor azokat én követtem el.

Az írás során ugyanolyan élvezettel merültem el ezeknek a nőknek a hétköznapjaiban, mint amikor a képzeletem teremtette alakokat mozgatom a regényeim lapjain. Közben felvillant két epizód a saját életemből. Az egyik, amikor a lányom azt mondta, tiszteletre méltónak találja, ahogyan mentegetőzés nélkül masírozom előre az általam helyesnek vélt irányba. A másik esetben egy kedves (férfi) szerzőkollégám jelentette ki: te vagy a legjobb példa rá, hogy ha egy nő nagyon akar valamit, akkor azt megteszi! Mindkét dicséretet elraktároztam az emlékezetemben, hogy előhívhassam, ha elbizonytalanodnék. Ezeknek a nőknek a története hasonló módon ad erőt ahhoz, hogy mi is a saját utunkat járhassuk.

A reformáció topmenedzsere

Katharina von Bora (1499–1552)

A történetük dióhéjban összefoglalható, ahogyan a szászországi Nimbschen kolostorának falán olvasható emléktábla meg is teszi. „Ebben az apácakolostorban élt 1509 és 1523 között Katharina von Bora. 1523. április 5-én szabadította ki a torgaui városi tanácsos, Leonhard Koppe. 1525. július 13-án Wittenbergben nőül ment dr. Martin Lutherhez.” Luther kétségkívül nagy formátumú férfiú volt, ám az életútja és a munkássága alakulásában kulcsszerepet játszott a felesége, aki megteremtette a családi vagyont, és életben tartotta a sokat betegeskedő férfit.

Szökött apácának lenni a középkorban nem jelentett életbiztosítást. Éppen ellenkezőleg, aki erre a lépésre ragadtatta magát, az szó szerint az életével játszott. Mivel szent esküt szegett meg, a zárdát elhagyva gyakorlatilag jogfosztottá vált, a társadalom kitaszítottjává, akit bárki büntetlenül megtámadhatott, kirabolhatott vagy megölhetett. Még a holttestét is megvetéssel kezelték, nem temették el, hanem odavetették martalékul a madaraknak és a vadállatoknak. Ha Katharina és 11 társnője mégis vállalta ezt a kockázatot, akkor az azt bizonyítja, hogy komolyan gondolták a dolgot.

A szerzetes és az apáca

A viccesnek hitt mondás szerint a reformáció azért tört ki, mert VIII. Henrik el akart válni, Luther pedig meg akart nősülni. Ami a Tudor királyt illeti, annyi igazság van a dologban, hogy ő kétségkívül meg akart szabadulni aktuális feleségétől, ha egyházszakadás árán, akkor úgy. Meg is szabadult, sőt, mint tudjuk, többtől is. Luthernek viszont abban az időpontban, amit hagyományosan a reformáció kezdetének tekintenek, vagyis 1517. október 31-én, a wittenbergi vártemplom előtt állva, egyik kezében a tételeivel, a másikban egy kalapáccsal, egészen biztosan nem a nősülés járt a fejében. Annál kevésbé, mert akkoriban még fogalma sem lehetett róla, hogy nagyjából kétnapi járóföldre a szász egyetemi várostól, a nimbscheni ciszterci kolostorban él egy 18 éves apáca, Katharina von Bora.

A másik viccesnek hitt mondás szerint ezek ketten jól megtalálták egymást, zsák a foltját, a kiugrott barát a megszökött apácát. Ezt a magas labdát az ellenreformáció természetesen boldogan leütötte, még a 18. században is keringtek olyan fametszetek, amelyek úgy ábrázolták Luthert, amint az apácákkal Wittenbergben bordélyházat üzemeltet. Ha azt halljuk, egy szerzetes sarokba vágja a csuháját, majd kisurran a hátsó bejáraton, vagy egy apáca az éjszaka közepén kiugrik a zárda ablakán, valóban hajlamosak vagyunk valamiféle Dekameronba illő történetet elképzelni, és azt feltételezni, az illetők a szívüket – vagy más testrészüket – követve szegték meg engedelmességi, szüzességi és szegénységi fogadalmukat. Ennél a két embernél azonban ilyesmiről szó sem volt.

Lutherről közismert, hogy egy kulcsélmény hatására cselekedett, amikor 1505. július 17-én bekopogtatott az erfurti Ágoston-rendi kolostor ajtaján:

– Jó napot kívánok, az Úr legyen veletek, szerzetes szeretnék lenni!

A legenda szerint az akkor már évek óta az erfurti egyetemen tanuló fiatalember néhány nappal korábban éppen hazafelé tartott a szüleihez Mansfeldbe, és a szabadban érte a vihar. Az eső elől egy fa alá menekült, ám ebben a pillanatban lecsapott mellette egy villám, ő pedig ijedtében felkiáltott:

– Segíts meg, Szent Anna, szerzetes akarok lenni!

Az eset emlékét egy kő őrzi a Stotternheim nevű falu határában, emellett az a bizonyos erfurti kapu is áll a mai napig, ahogyan maga a kolostor is. Ha bekopogtatunk, minket is beengednek, még csak szerzetesi fogadalmat sem kell tennünk, mindössze kifizetnünk a szállás díját, az épületben ugyanis most négycsillagos hotel működik.

Luther tehát Istent kereste, amikor csatlakozott az Ágoston-rendhez, és találta meg végül egészen másként, mint ahogyan azt az elöljárói elképzelték. Amikor hátat fordított a szerzetnek, azt is elvi okokból tette, miután a tételeiben minden szerzetesi fogadalom érvényességét megkérdőjelezte. Vele ellentétben Katharina viszont nem saját jószántából vonult kolostorba, hanem az apja adta be, mivel láthatólag nem tudott mit kezdeni vele. Az elszegényedett nemesi családból származó kislány, akiről olyan keveset tudni, hogy még az 1499-es születési évét is csak Rotterdami Erasmus egyik levele alapján számolták ki később, mindössze ötéves volt, amikor a brehnai Ágoston-rendi apácáknál találta magát. Innen került át tízévesen a nimbscheni Marienthron ciszterci kolostorába, amelynek az élén a nagynénje állt apátnőként. A fiatal lánynak nyilvánvalóan nem volt más választása, mint hogy az engedélyezett legkorábbi időpontban, 16 éves korában felvegye a fátylat. Ezek után a von Bora család joggal gondolta úgy, Katharina gondja végképp lekerült a vállukról.

Azt nem állíthatjuk, hogy a fiatal lány csupa hiábavalósággal, zsolozsmázással, oltárterítő-hímzéssel fecsérelte volna az idejét a szürkésrózsaszín kőfalak között, amelyekből mára csak romok maradtak. Megtanult írni, olvasni, énekelni, valamennyire latinul, megismerkedett a Bibliával, és, aminek később igazán jó hasznát vette, egy gazdaság irányításával is. Később sosem panaszkodott a zárdában töltött évek miatt, hiszen ott nyugalom és bizonyára jóval komfortosabb körülmények vették körül, mint odahaza, a pénzhiánnyal küzdő nemesi birtokon.

Manapság sokkal magasabbra értékeljük az önrendelkezési jogunkat annál, semhogy elképzelhetőnek tartsuk, hogy valaki jól érezze magát regulák közé zárva, megfosztva a személyes szabadságától. Ám akkoriban sok szegény nőnek kínált békés, biztonságos és gondoktól mentes életet az apácalét, ők később, amikor a reformáció hatására sorra oszlatták fel a rendeket, joggal tették fel a kérdést, hogy akkor ők most mégis hová menjenek. Ki tudja, talán Katharina von Bora is boldogan élt volna Nimbschenben, amíg meg nem hal, ha el nem jutnak a ciszterci kolostor falai közé egy bizonyos doktor Martin Luther tanai. De eljutottak.

A lovag és az ördög

Engem egyszerűen lenyűgöz az elképesztő történet, hogy jön egy ismeretlen szerzetes, egy Isten háta mögötti szász kisvárosban felerősít a templom kapujára 95, teológiai kérdésekkel foglalkozó, latin nyelvű kijelentést, és ez akkora visszhangot ver a társadalom minden rétegében, hogy hatására fenekestül felfordul a világ. A magyarázatot a történészek a kora újkor kommunikációs forradalmában látják, mármint abban, hogy a könyvnyomtatás révén könnyen és gyorsan sokszorosíthatóvá és terjeszthetővé vált bármiféle szöveg. A wittenbergi tételeket Lipcsében, Nürnbergben és Bázelben egyaránt kinyomtatták, és a kiadványok két héten belül eljutottak a legtávolabbi német fejedelemségekbe, sőt, azok határán túl is. A szerző a gondolatait eredetileg nem laikusoknak szánta, de hamarosan írt belőlük egy német nyelvű, közérthetően megfogalmazott összefoglalót, amely 16 kiadást ért meg. Innen már nem volt visszaút.

A nimbscheni apácákat azonban valószínűleg a téziseknél is jobban érdekelhette az a szöveg, amelyben Luther megállapítja, a bibliai iratokban sehol sem esik szó arról, hogy bárkinek örök szegénységre, szüzességre és engedelmességre kellene köteleznie magát. Az ilyen eskü, fejtegeti, ellentmond Isten ajándékának, az evangéliumi szabadságnak, éppen ezért nem hihetjük, hogy Istennek tetsző cselekedet volna. Ez az írás ugyanúgy 1521-ben Wartburg várában született, mint a híres német nyelvű Újszövetség-fordítás, a Szeptemberi testamentum, amelynek első kiadása 1522 őszén, a lipcsei könyvvásárra jelent meg. A kötet egykettőre bestseller lett, magas ára ellenére az első háromezer példány három hónap alatt elfogyott, és decemberben már a második utánnyomás (a Decemberi testamentum) került ki a nyomdából.

Luther nem saját jószántából került az Eisenach városa fölött trónoló várba, hanem mert a tételei kihirdetése után kicsúszott a kezéből az események irányítása. „Szellemet idéztem, s nem bírok vele” – jegyezte volna meg Goethe, ha nem 230 évvel később jön a világra. Albrecht mainzi érsek feljelentette a pápánál a lázadó szerzetest, aki 1521-ben a wormsi birodalmi gyűlésen találta magát, a Német-római Birodalom uralkodója, V. Károly császár előtt. Miután nem volt hajlandó visszavonni a tanait, a császár birodalmi átokkal sújtotta. Ezzel Luther ugyanabban a jogfosztott helyzetben találta magát, mint később a kolostorból elmenekült apácák. Ekkor avatkozott közbe Bölcs Frigyes szász választófejedelem, akinek a parancsára mit sem sejtő alattvalóját a hazaúton „elrabolták” és titokban a Wartburgba szállították, megmentve ezzel az életét, és átmenetileg eltüntetve őt a radar képernyőjéről.

Luther álruhában és álnéven, mint Junker Jörg, azaz György lovag éldegélt a Wartburgban. Vadászgatott, lovagolt, szamócát szedett, és lelátogatott a városba könyveket kölcsönözni a ferences barátoktól, akikre talán diákkorából emlékezhetett, amikor egy ideig Eisenachban járt iskolába. Személyes biztonságáról a várkapitány gondoskodott, tőle megtanulta nemes úrhoz illően, sokatmondóan simogatni hosszúra nőtt, sötétbarna szakállát, és fenyegetően a kardja markolatán tartani a kezét. Összesen arról nem sikerült leszoknia, hogy ha könyvet lát, érdeklődve belelapozzon. A szobáját és az íróasztalát a mai napig megcsodálhatjuk a vármúzeumban, ahogyan a tintatartóját is, amelyet a legenda szerint hozzávágott az őt a Biblia-fordításban megzavarni próbáló ördöghöz. Ennél az íróasztalnál készült az említett műve is, amelyben kijelenti, a szerzetesi fogadalom ellentmond a Szentírásnak és az isteni teremtésnek. Főleg a nők esetében, akiket a rokonaik gyakorta az akaratuk ellenére küldenek kolostorba, Isten szolgálatára kényszerítve és ezáltal szabályosan tönkretéve őket.

Menekülés a kolostorból

Katharina alighanem egyetértően bólogatott e szavakat olvasva, majd 11 társnőjével meghányták-vetették a dolgot, és úgy döntöttek, ők sem akarnak tovább a doktor által rabszolgaságnak nevezett állapotban élni. Luther tanai nyomán egyébként valóságos menekülési hullám tört ki a német kolostorokban, barátok és apácák sorra léptek ki a szerzetekből. A 12 fiatal nő az elszántság mellett csodálatra méltó szervezőkészségről is tanúbizonyságot tett, amikor elrendezte a szökést. Nem másztak ki az ablakon és futottak neki a nagyvilágnak hebehurgya módon, hanem segítséget kértek egy megbízhatónak és a reformáció hívének ismert férfitól, bizonyos Leonhard Koppétól. Ő egyfelől Luther barátja volt, másfelől tanácsúr és kereskedő a közeli Torgau városában, aki heti rendszerességgel látta el sózott heringgel és sörrel a kolostor lakóit. Ez utóbbit egyébként maga Luther is kedvelte, a lagzijára kapott is belőle egy hordóval nászajándékba Koppétól.

A hagyomány szerint az ifjú hölgyek 1523 húsvét vasárnapjának éjjelén lopakodtak ki a kolostorból, majd bújtak el Herr Koppe ekhós szekerének ponyvája alatt, a heringeshordók között. Nemcsak ők vállaltak ezzel kockázatot, hanem a szállításukat intéző kereskedő is, hiszen ha lebuknak, őrá szintén büntetés várt volna, adott esetben akár fővesztés is. Szerencsére nem buktak le. A szökevények közül hárman hazatértek a családjukhoz, a maradék kilencet azonban Koppe és két segítőtársa előbb Torgauba, majd Wittenbergbe szállította, végül ez utóbbi helyszínen lepakolta doktor Luthernél. Elvégre a lányok az ő biztatására döntöttek úgy, hogy a szabadságot választják!

Luther a maga részéről mindent meg is tett, hogy gondoskodjon a nyakába szakadt apácakülönítményről, pénzt gyűjtött nekik, elhelyezte őket különféle wittenbergi befogadóknál, és megpróbált férjet keríteni nekik. Emellett nyílt levélben védelmezte meg a jó hírüket, amikor elterjedt a pletyka, hogy fiatalemberek csábításának engedve dobták el a fátylukat. Luther teológiai érvekkel alátámasztva bizonyította be, hogy a fiatal nők bátor lépésükkel nemhogy nem veszítették el az ártatlanságukat, hanem éppen ellenkezőleg, megóvták a becsületüket. Maga Katharina a polgármesteri feladatot is ellátó híres festő, az idősebbik Lucas Cranach házába került, ahol a mester felesége vette a szárnyai alá. A lány rengeteget tanult a kiváló háziasszonynak számító Barbara asszonytól, és olyan jól összebarátkoztak, hogy a két házaspár később kölcsönösen komaságba is meghívta egymást.

A reformáció többi meghatározó alakjához hasonlóan Katharinát Cranach mester festményeiről ismerjük a legjobban. Korai portréiról határozott arcú, szőke fiatal nő néz ránk kissé ferde vágású, kékesszürke szemével. Nem lenyűgöző szépség, viszont látszik rajta, hogy erős, céltudatos, és hogy nem ismer tréfát. Azokhoz az apácákhoz hasonlóan, akikről a családjuk tudni sem akart, Luther őt is igyekezett jól kiházasítani, ez azonban az ő esetében nem ment simán, mert hol a kiszemelt vőlegény gondolta meg magát, hol a lány. Végül Katharina elárulta, ha Martin doktor kérné meg a kezét, nem mondana nemet.

A vallomás eljutott az említett doktor fülébe is, és elgondolkodtatta. Korábban nem törte a fejét házasságon, főleg nem Katharinával, akit gőgösnek tartott. Sokkal inkább az foglalkoztatta, hogy mint eretneket bármikor kivégezhetik. Később, amikor fontolóra vette a nősülést, még mindig nem Katharina volt az első választása. Von Bora kisasszony azonban tudta, mit akar, és sikerült is elérnie a célját. Idővel a kiszemelt vőlegény is beláthatta, hogy kettejüket az Isten is egymásnak teremtette, mert két évvel a nimbscheni szökést követően, 1525. június 13-án egy szűk körű esküvőn kimondták az igent.

Amennyire örült a hírnek Luther édesapja, csak most bocsátva meg a fiának azt a ballépést, hogy szerzetesnek állt, annyira bosszankodtak Martin doktor barátai. Közülük többen úgy vélekedtek, ez a házasságkötés a reformáció bukását eredményezi majd. Legközelebbi munka- és harcostársa, Melanchthon például „szerencsétlen tettnek” nevezte a lépést. Nyilván nem véletlen, hogy akármilyen jó barátok voltak, nem kapott meghívást a menyegzőre. Csalódottságának ezekkel a szavakkal adott hangot: „Luther váratlanul feleségül vette a Borát, anélkül, hogy a barátait tájékoztatta volna a szándékairól”.

Egy ágy, két copf

Nem volt ez szerelem első látásra, a két ember kapcsolata sokkal inkább azt bizonyítja, az elégedett házasság legalább annyira elhatározás és munka, mint kölcsönös vonzalom kérdése. A férfi pláne elmúlt negyven, hozzászokott, hogy egyedül él és azt csinál, amit akar, ezért aztán őszintén rácsodálkozott a házasélettel járó változásokra. „A házasság elején különös gondolatai támadnak az embernek. Az asztalnál ez jut eszébe: »Eddig egyedül voltál, most kettesben vagy.« Az ágyban, ha felébred, lát maga mellett két copfot, amit azelőtt nem látott” – vallotta be az Asztali beszélgetésekben. Idővel viszont felismerte, hogy a feleségében pótolhatatlan társra és segítőre talált, és akkor már így nyilatkozott: „Oda nem adnám az én Käthémet egész Franciaországért és Velencéért sem, mivel Isten őt nekem ajándékozta, engem pedig neki. Ezen kívül gyakran tapasztalom, hogy más asszonyok több hiányosságban szenvednek, mint az én Käthém; és még ha van is neki néhány hiányossága, azokkal sokkal nagyobb erények állnak szemben.”

Katharina (akit a férje a határozottsága miatt csak Käthe uraság néven emlegetett) szerencsére szintén írásba adta a véleményét, így az ugyancsak ránk maradt. „Ki ne bánkódna és búslakodna egy olyan hűséges férfi után, mint amilyen az én uram volt, aki nemcsak a városnak, vagy egyetlen országnak, hanem az egész világnak nagy szolgálatot tett. A szívfájdalmam akkora, hogy azt embernek el nem tudom mondani. Nem tudok sem enni, sem inni, és hozzá még aludni sem” – írta a férje halála után a sógornőjének, ritka módon bepillantást engedve a lelkébe. Ez az egyetlen magánlevele, ami túlélte az évszázadokat. Nem valószínű egyébként, hogy a házasságuk 21 esztendeje alatt túl sok ideje jutott volna levelezgetni, hiszen az esküvő után sorra érkeztek a gyerekek, szám szerint hat, és mellettük a házaspár még további rokon gyerekeket is felnevelt.

Elsőként, 1526 júniusában a Hänschen becenévre hallgató Johannes jött a világra. Róla az apja feljegyezte, hogy vidám kisgyerek, aki szívesen eszik-iszik, továbbá hogy miközben ő ül az íróasztalánál és dolgozik, Hänschen bejár hozzá, és ott énekelget mellette. Johannes felnőve jogot tanult és ügyvéd lett. A másodszülött, Elisabeth mindössze nyolc hónapig élt, és a szülei ugyanúgy szívből meggyászolták, ahogyan a húgát, a 13 évesen elhunyt Magdalenát is. „Az elválás mérhetetlenül meggyötri az embert. Csodálatos dolog ez: hiába tudom, hogy ő bizonyosan békességben van, és jó neki, mégis ennyire szomorú vagyok!” – panaszkodott az apa a kislány halála után az Asztali beszélgetésekben.

A következő csemete, az 1531-ben született ifjabbik Martin diákként teológiát hallgatott, később azonban nem lelkészként dolgozott, hanem gazdálkodott. A legfiatalabb fiú Pál apostol után a Paul nevet kapta, és híres orvos lett belőle, míg utolsóként, 1534-ben megszületett a várva várt kislány, Margarete. 41 évesen azután Katharina újra várandós lett, ezt a magzatot azonban elveszítette, és a vetélésbe kis híján belehalt.

Nem véletlenül ábrázolja őt úgy a ma múzeumként látogatható egykori otthonuk, a wittenbergi fekete kolostor előtt látható szobra, hogy lobogó szoknyával siet keresztül az udvaron – valószínűleg egész életében sietett valahová. Folyamatosan vagy terhes volt, vagy szült, vagy szoptatott, miközben ellátta a háztartásukat, ami önmagában is embert próbáló feladatot jelentett akkor is, ha bizonyos tennivalókat delegálhatott dajkáknak, cselédlányoknak és szegény női rokonoknak. A különféle alkalmazottak, szolgák, elszegényedett családtagok és kosztos diákok mellett ugyanis szintén szép számban érkeztek a hosszas vendégeskedésre berendezkedett látogatók. A kolostor tágas ebédlőjében jellemzően 35-en, de olykor 50-en is körbeülték a hosszú asztalt, és neki, a háziasszonynak kellett gondoskodnia róla, hogy mindenkinek jusson elegendő enni-innivaló meg tiszta ágynemű. Nyaranta hajnali négykor, télen ötkor kelt, nem véletlenül nevezte őt a férje tréfálkozva Wittenberg hajnalcsillagának.

Mindezen túl sörfőzdét üzemeltetett, csirkét, disznót, kecskét, tehenet és borjút tartott, veteményeskertet művelt, földet vett és bérelt, továbbá felügyelt az ingatlanokra, amelyekbe a férje jövedelmét fektette. Közben joggal mérgelődött azon, hogy miközben a férje az egyetemi előadásaiért és az írásaiért soha egyetlen fillér honoráriumot nem kap, a vendégek csüggnek az ajkain, gondosan feljegyzik minden szavát, majd másnap elrohannak a nyomdába, kinyomtattatják és jó pénzért eladják azt, ami valójában Luther szellemi terméke. Tenni azonban semmit nem tudott ez ellen, mert akkoriban a mainál jóval szabadabban értelmezték a szerzői jog fogalmát.

A férfi Luther mellett

Az a munkamegosztás, hogy a feleség az otthoni kis világban, a gyerekkel meg a háztartással foglalkozik, a férj pedig odakint, a nagyvilágban keresi a kenyerét, kétségkívül megfelelt a kor családról alkotott elképzeléseinek, Katharina mégis szembement a konvenciókkal. Ahogy mondani szokás, ő volt a férfi Luther mellett. Húsz szerzetesként töltött év alatt Luther hozzászokott, hogy gondoskodnak róla, hogy hétköznapi feladatokkal nem kell törődnie, ezért a pénzhez teljesen irracionális módon viszonyult, ha egyáltalán jutott neki, kifolyt a kezéből. Egy legenda szerint például az esküvő hírére Albrecht mainzi érsek, a pápának írt feljelentőlevele óta Luther régi, meghitt ellensége, 50 aranyforintot küldött futárral az ifjú párnak, ám a vőlegény felháborodottan visszautasította a nászajándékot. A fiatalasszony azonban kisurrant a szobából, a kolostor kapujában elkapta a dolgavégezetlenül távozni kívánó küldöncöt, és köszönettel átvette tőle a küldeményt.

Katharina nyilván a kezdet kezdetén felmérte, hogy az ő feladata lesz menedzselni a pénzügyeket, és ennek a kihívásnak remekül eleget tett. Sokan vádolták pénzéhséggel, de kíváncsi vagyok, hányan csinálnák ezt utána, akár manapság is. Üzleti érzékének köszönhetően 15 év alatt az eredetileg nincstelen Luthert Wittenberg egyik legnagyobb ingatlantulajdonosává tette. Ehhez persze kellett egy olyan férj is, aki nem szenved önértékelési zavarban, hanem kiteljesedik a saját munkájában, ezért nem akarja kivenni a felesége kezéből a kormányrudat. Luther bölcsen belátta, hogy az asszony olyan munkát végez el elsőrangúan, amihez neki sem ideje, sem tehetsége nem lett volna, így aztán hagyta őt a családi holding vezérigazgatói székében ülni és intézkedni. Sőt, a dicséretével sem fukarkodott. „Ő egyedül tartja a kezében az egész irányítást” – fogalmazott, többször hangsúlyozva, reformátori tevékenysége nem lehetett volna ennyire sikeres a felesége szorgalma, gondoskodása és folyamatos támogatása nélkül.

Valóban az asszony tette a fekete kolostort a reformáció zarándokhelyévé, még a vacsoraasztal melletti szakmai beszélgetésekben is részt vett, és simán rászólt az urára, ha az a vita hevében illetlen szavakat talált használni. Teológiai kérdésekben is vitába szállt vele, például amikor Luther viccelődve kijelentette, hogy a Bibliában engedélyezett a többnejűség. „Minden férfiúnak tulajdon felesége legyen” – idézte ellenvetésként az asszony Pál apostol szavait, mire a doktor azt válaszolta, azt viszont sehol nem mondja Pál apostol, hogy az a „tulajdon feleség” csak egyetlen legyen. A feljegyzések szerint erre Katharina kijelentette:

– Mielőtt ezt eltűrném, inkább visszatérek a kolostorba, és lemondok magáról meg a gyerekekről!

Emellett ápolta a férfit különféle betegségeiben, orvosságokat készített neki, ügyelt rá, hogy mindig kapjon elegendő ételt-italt, tiszta ruhát, friss ágyneműt. Rögtön az esküvő után megérkezve közös otthonukba az volt az első tennivalója, hogy kidobja a férje ágyából a több mint egy éve ki nem cserélt, rothadó szalmát. A reformáció elterjedésében tehát Katharina mindenképpen kulcsszerepet játszott, mivel szó szerint ő tartotta életben a gyakran gyengélkedő Luthert.

Az érvénytelen végrendelet

Ezek után joggal érezte méltánytalannak, amikor a férje halála után kiderült, hogy az hiába tette meg őt, a feleségét általános örökösévé és a közös gyerekeik gyámjává, a végrendelete nem felelt meg a törvényes előírásoknak. A szász jogszabályok szerint ugyanis gyámot kellett kirendelni minden özvegy, illetve 21. életévét be nem töltött (fél)árva mellé. A haláleset nem érhette váratlanul az asszonyt, mert amikor a 62 éves Luther 1546 jéghideg februárjában útra kelt Eisleben felé, már meglehetősen rossz bőrben volt, és sejtette, hogy nem fog sokáig élni. Utolsó levelei egyikében úgy jellemezte magát, mint aki „öreg és beteg, félig süket, félig vak”. Végül valóban a szülővárosában halt meg február 18-án, és négy nappal később a wittenbergi vártemplomban temették el. Johannes Bugenhagen németül, Melanchthon latinul búcsúztatta, ám az özvegyről egyikük sem ejtett szót.

Ezzel az asszony élete drámai fordulatot vett. Egyik pillanatról a másikra nemcsak a férjét veszítette el, akihez őszintén ragaszkodott, hanem mindazt, amit ő maga teremtett meg az eszével meg a két kezével, hiszen gyakorlati érzéknek híján lévő ura mellett egyértelműen ő menedzselte a család vállalkozásait és pénzügyeit. Ehhez képest amint megérkezett Wittenbergbe Luther halálhíre, a helyi kereskedők már másnap beszüntették a megrendelt áruk kiszállítását a fekete kolostorba, mondván, mi lesz, ha az asszony nem tud fizetni? És valóban nem tudott, mert megfosztották a hivatalos ügyei önálló intézésétől, gyámot rendelve ki mellé. Elvégre egy nő, ha nem áll mellette férfi, akkor felügyeletre és tanácsadókra szorul, hiába irányította remekül több mint húsz éven át a család üzleti ügyeit.

Olyan ez, mintha manapság a férj halálával automatikusan megszűnne a feleség hozzáférése a közös bankszámlához, és senkit nem érdekelne sem az, hogy a pénz az övé, sem az, hogy konkrétan miből fog megélni. Katharina esetében kizárólag a szász választófejedelem jóindulatán múlott, hogy az örökség egy részét végül visszakapta, és a még kiskorú gyerekeit maga mellett tarthatta. Melanchthon, aki korábban mindig kissé távolságtartóan kezelte a barátja feleségét, Luther halála után megható együttérzéssel gondoskodott róla, a választófejedelem is az ő közbenjárására bírálta el kedvezően az özvegy ügyét. Ennek ellenére az asszony kénytelen volt újra kosztos diákokat tartani, hogy meg tudjon élni.

Közben a politikai helyzet rosszra fordult, az ellenreformáció akcióba lendült, elindítva a protestáns Schmalkaldeni Szövetség elleni háborút. 1546 őszén a katolikus császári csapatok már Wittenberget fenyegették, így Katharina jobbnak látta elmenekülni. Miután kudarcot vallott a terve, hogy kivándoroljon Dániába, végül visszatért az egyetemi városba, ahol a kertet és a szántóföldeket felprédálva, az istállókat üresen találta, egyedül a háza maradt épen. Megfelelő megélhetési forrás híján mégis kénytelen volt anyagi támogatásért különféle protestáns uralkodókhoz fordulni.

Azután kitört Wittenbergben a pestis, és az egyetemet átköltöztették a közeli Torgau egykori ferences kolostorába. Talán ez adta az ötletet az asszonynak, aki korábban akkor sem menekült el a járvány elől, amikor éppen terhes volt, hogy úgy döntsön, a lányával, Margarethével együtt ő is elhagyja a várost. 1552 novemberében keltek útra, a torgaui városkapu előtt azonban felborult a kocsijuk, és ő súlyos medencecsonttörést szenvedett. Ez manapság is veszélyes állapot, a gyógyulás hónapokig elhúzódhat, akkoriban meg végképp nem tudtak segíteni a betegen, hiába vitték őt az egyetem orvosprofesszorának házába. Hetekig lebegett élet-halál között, erős fájdalmaktól gyötörve, míg néhány nappal karácsony előtt, december 20-án, 53 évesen meghalt. A 18 éves Margarethe, az egyetlen, még otthon élő Luther-gyerek a gyámja, Melanchthon családjához került, ott ismerkedett meg a későbbi férjével, Georg von Kunheimmal. Kettejük gyerekeinek leszármazottjai a Luther család ma élő képviselői.