BENCZE LILIEN ALEXA

AZ ÖRDÖG JÁTSZMÁJA

Könyv Guru

Budapest, 2022

TARTALOMJEGYZÉK

1. fejezet: A levél

2. fejezet: A helyszín

3. fejezet: A szolgálók

4. fejezet: A találkozó

5. fejezet: A boríték

6. fejezet: A gomb

7. fejezet: Az árvaház

8. fejezet: A teáscsésze

9. fejezet: Az agár

10. fejezet: A napló

11. fejezet: A végrendelet

12. fejezet: A kitérő

13. fejezet: A leleplezés

14. fejezet: A valódi igazság

1. FEJEZET

A LEVÉL

A pocsolyákat átugrálva szaladtam végig a macskaköves utcán, miközben erősen szorítottam kezemben a levelet. A korán reggel már nyüzsgő angliai város zörgő szekerekkel, elegáns hintókkal, méretes batárokkal, sebesen suhanó konflisokkal és sietősen száguldó postakocsikkal zsúfolt főútján loholtam végig a munkába igyekvő embereket kerülgetve. Az utat két oldalon szegélyező, egymás mellé tömörödött üzlethelyiségek éppen most ébredeztek: tulajdonosaik szaporán tekerték fel vagy húzták el a kirakatokat elrejtő rolókat és függönyöket, hogy a járókelők és a potenciális vásárlók akadály nélkül legeltethessék kíváncsi szemeiket a kiállított portékáikon. A boltok és ruhaszalonok előtt elsuhanva csupán egy–egy futó pillantást tudtam vetni a jelenlegi divatnak megfelelő frakkokra, öltönyökre, szmokingokra, mellényekre, felöltőkre, estélyikre, kosztümökre, kalapokra és egyéb kiegészítőkre. A divatárukat és fess öltözékeket kínáló üzletekkel, szabászatokkal és varrodákkal együtt az élelmiszer–kereskedések, a pékségek, hentesboltok, patikák, csapszékek és egyéb szolgáltatásokat nyújtó üzletek és létesítmények is megnyitották kapuikat, hogy fogadhassák vendégeiket.

Szerencsére azonban a postahivatal a főutcai üzlethelyiségeknél jóval korábban is kiszolgálja ügyfeleit, ezért már pirkadat táján a helyi levélkézbesítő intézmény ajtaja előtt toporogtam, ugyanúgy, ahogyan azt minden hétköznap tettem. A feladatkörömbe beletartozott, hogy elintézzem a munkaadóm bizonyos ügyeit, amelyekkel ő nem szándékozott bajlódni, s ebbe a leveleinek feladása, illetve házhoz szállítása is beleszámított. Általában nem rejtettek magukban semmiféle különös, említésre méltó üzenetet a postahivatalból elhozott borítékok, viszont időnként érkezett néhány olyan levél, amelyeken nem a szokásos címzettek nevét tűntették fel. Tudtam, hogy ezek az irományok újabb felkérést tartalmaznak a munkaadóm számára, s ilyenkor mindig izgatott lettem, mert ezek a megbízások egyet jelentettek egy bonyolult, kibogozásra váró esettel, megannyi titokkal és homályba burkolt rejtéllyel, továbbá számomra rengeteg tanulási lehetőséggel. Amikor napkelte után végre átadták nekem a munkaadóm részére érkezett küldeményeket, és rápillantottam a legfelső levélre, amelyen általam eddig még sosem látott, kecsesen gömbölyödő betűk sorakoztak, s amely a postamester elmondása szerint oly halaszthatatlanul fontos, hogy sürgönyként érkezett, akkor már biztos voltam benne, hogy a mai nap nem lesz olyan átlagos és egyhangú, mint a többi. Amint a kezembe vettem a borítékot – amelyet rögvest továbbítottak, miután a megfogalmazója feladta –, az általa hordozott üzenet jelentőségének súlya egyből rám nehezedett, mert bár nem olvastam el az irományt, anélkül is tudtam, hogy egy sürgős megoldást igénylő ügyről, esetleg egy titokzatos tragédiáról lehet benne szó. Emiatt nem habozhattam tovább, hiszen az idő múlása megváltoztathatja a nyomokat, mint ahogyan egy viharos szélvész rendezi át a parti homokdűnéket. Így hát kötelességemnek éreztem, hogy a sürgönyt minél előbb eljuttassam a címzetthez. Úgy döntöttem, hogy a szokásos hétköznap reggeli teendőimet elhalasztva inkább az átlagosnál sokkal hamarabb keresem fel az alkalmazómat. Reméltem, hogy már megérkezett, s hogy valóban a házában fogom találni.

A postahivatalból kirontva a főúton kezdtem el nyargalni, azonban hosszadalmasnak bizonyult volna, ha a célállomásomig a zsúfoltabb útvonalon, ráadásul nagyot kerülve haladok végig, ezért – ismerve a város minden szegletét – rövidebb utat kerestem, amely egyenesen az úticélomhoz vezetett. Világéletemben az egyszerű megoldások híve voltam. A nyitáshoz készülődő üzlethelyiségeket magam mögött hagyva lekanyarodtam egy keskenyebb utcába, amely rövidesen egy magas épületekkel körülhatárolt, tágas térbe torkollott, amely a piacnak adott helyet. Ott az ezernyi portékától roskadozó bódék mögül kiabáló árusok, kereskedők és kofák, az üzletkötő kalmárok, kupecek és kufárok csoportosulása és a vásárlók zajos forgataga fogadott. A létfontosságú levelet biztonságos helyre, a felöltőm zsebébe csúsztatva belevetettem magamat a színes és harsány kavalkádba.

Már többször is tanúja voltam olyan jelenetnek, amikor egy tehetős, előkelő egyén vagy egy hatósági személy az elképesztő zsúfoltság ellenére még a legsűrűbb tömegen is át tudott kelni. Az ilyen kivételes illetők már a puszta megjelenésükkel is méltóságot, tekintélyt, egyfajta felsőbbrendűséget sugároztak, aminek hatására az egyszerű emberek úgy tértek ki az útjukból, mint ahogyan a patakba hajított követ kerüli meg a sebesen folyó víz. A munkaadóm is rendelkezett ilyesfajta adottságokkal: valahányszor megpillantottam tiszteletet parancsoló, szikár, hórihorgas alakját – amely nem volt sokkal termetesebb egy átlagos emberénél, kinézetével mégis azt az illúziót keltette, hogy mindenki fölé magasodik –, vagy amikor éppen a vesébe látó tekintetével vizslatott, alkalmazottjaként és tanoncaként rendszerint kellőképpen meghunyászkodtam. Sajnálatos módon én nem büszkélkedhettem efféle képességekkel, s attól tartottam, hogy ezeket nem is sajátíthattam el, ahogyan a szakmám egyéb fortélyait. Ezért kénytelen voltam más megoldást választani, ha már mindenképpen át szándékoztam kelni a vásárban tolongó tömegeken. Annak ellenére, hogy a piac rendkívül zsúfoltnak bizonyult ezen a napon, mégis rövidebb utat kínált a belvárost körbeölelő elegáns villanegyedig, viszont kizárólag annak, aki jól tájékozódott a környéken. Mivel minden hétköznapon megtettem a belvárosi postahivatal és az alkalmazóm háza közötti távolságot, úgy ismertem ennek a kerületnek a rejtett útvonalait és eldugott sikátorait, mint a tenyeremet.

A látszólag kaotikus összevisszaságban felállított bódék egymás hegyén–hátán szorongtak, közéjük árusok és vásárlók zsúfolódtak. Én mégis felfedeztem egyfajta rendszert a piac zavaros útvesztőjében, melynek segítségével könnyedén átkelhettem a téren. Annak köszönhetően, hogy az eladók minden alkalommal ugyanazt az asztalt foglalták el, már pontosan az emlékezetembe véshettem a helyszín beosztását. S ezáltal tudtam, hogy hol kapnak helyet az olyan portékákat kínáló bódék, amelyeket nem keresnek fel annyian, mint más, népszerűbb termékeket árusító asztalokat. Emiatt a piactér széle felé vettem az irányt. A tágas tér peremén – ellentétben a helyszín középső részével, ahol zsongott–morajlott az üzletkötő kereskedők és vevők tumultusa – csupán néhány bámészkodó lézengett a furcsábbnál furcsább limlomokkal megrakott pultok között. Sietős lépteimet kissé lelassítottam, hogy megszemlélhessem a választékot, s üdvözölhessem az eladókat, akikkel szinte minden nap találkoztam, amióta munkaadóm leveleinek kézbesítése miatt errefelé rövidítettem le az utat.

A vásár eme szegletében járva mindig is olyan sejtéseim támadtak, miszerint azért nem örvendenek olyan nagy népszerűségnek ezek a portékák, mivel enyhén szólva haszontalanok, s senkinek sincsen igazán szüksége rájuk. A piactér szélén kaptak helyet azok az árusok, akik régiségeket, furcsa kinézetű tárgyakat, rendkívüli eszközöket, meg nem értett találmányokat, egzotikus, ám olykor visszataszító kinézetű ételeket, az itteniek számára idegen hozzávalókat kínáltak. A város lakói általában kerülték a tér peremét, s nem vásároltak olyan termékeket, amelyek eltértek a hagyományostól. S a konzervatív vásárlók maradi szokásainak ezek az eladók itták meg a levét.

Elhaladtam néhány elhagyatott bódé előtt, amelyekre ezernyi szétszerelt alkatrészt és más kacatokat rakodtak ki. Az egyik asztalon színes, magasra felpúpozott, porhanyós halmok emelkedtek: különleges, távoli tájakról érkezett fűszerek. A kupacok mögött egy fiatal lány bújt meg, állát unottan az egyik tenyerébe támasztotta, tekintete a semmibe révedt. Lelassítottam a pult előtt, s a fűszerdombokhoz egészen közel hajolva mustrálni kezdtem az árut. A ritka ételízesítők tengerentúli, idegen, bódító aromája betolakodott az orromba.

– Elnézést, kisasszony, elárulná, mi ennek a különös fűszernek a neve? – mutattam az egyik sárgás halomra.

A lány hirtelen felém kapta a fejét. Meglepett ábrázatából ítélve eddig észre sem vett. Felcsillant a szeme, miután a fásultság elillant belőle.

– Oliver! – kiáltott fel nevetve. – Hát te meg mit keresel itt ilyen korán?

– Jó reggelt, Juliet! – üdvözöltem, majd sejtelmes arckifejezést öltve paskoltam meg a felöltőm zsebét. – Egy halaszthatatlanul fontos üzenetet kell kézbesítenem.

– Szóval a mestered ismét munkába áll? – suttogta Juliet. Arrébb húzódott, hogy a bódéja mögötti járdapadkán ücsörgő cipőpucoló fiú ne hallja meg.

Bólintottam. – Épp itt volt az ideje. Már rég nem érkezett újabb felkérés.

Az eladólány felvonta a szemöldökét. – Rég? Az utolsó eset egy hónapja történt.

– Az igenis soknak számít – bizonygattam. – Belefáradtam az egyhangú hétköznapokba. S végre én is meg szeretnék oldani egy ügyet. Vagy legalább fontosabb szerepet játszani a felgöngyölítésében – tettem hozzá, amikor észrevettem, hogy Juliet alig bírja visszatartani a nevetést.

– Arra kíváncsi leszek, mikor jutsz el odáig, hogy te oldj meg egy esetet – kuncogta. – Hiszen a múltkorit még a mestered sem tudta lezárni.

– Dehogynem, könnyedén beazonosította a tettest – cáfoltam meg a munkaadómat érő bírálatot.

– Viszont azóta sem tudta elkapni – mutatott rá a cudar tényre Juliet. – Akkor te mire számítasz?

– Már régóta a nyomában járunk. Egyszer biztosan le fogjuk kapcsolni – állítottam szilárd meggyőződéssel. – Különben is, honnan tudsz ennyit a múltkori ügyről?

– Természetesen az újságból. Egy hónapja a legfrissebb hírek között szerepelt a cikk. Még egy fotográfiát is tettek bele. Látnod kellett volna azt a képet, nagyon röhejes volt a fizimiskád. – A vihogástól könnycseppek buggyantak ki a szeme sarkából.

– Örülök, hogy ilyen jól szórakozol – mosolyogtam gúnyosan. – De azért figyeld majd az újságokat! Hidd el, meg fogsz lepődni – ígértem, bár egy kissé megingott a magabiztosságom. Megigazítottam a felöltőm hajtókáját, s öles léptekkel távoztam. Még hallottam, ahogyan újabb nevetési roham támadja meg az eladólányt, amiért felidézte az újságban látott fényképet. Nem hibáztattam, s nem is sértődtem meg, ugyanis egyrészt Julietet sohasem lehetett komolyan venni, másrészt azon a fekete–fehér felvételen valóban elég előnytelenül festettem. Továbbá nem túl jó színben tűntette fel az a cikk a mesteremet, amiért ismét nem bukkant annak a tettesnek a nyomára, akit régóta üldöztünk. Reméltem, sőt teljes szívvel bíztam benne, hogy a zsebemben lapuló levél gyökeres változást fog hozni. Azonban egyes kritikus bírálatok, amelyek igaz, hogy az alkalmazómat illették, engem is úgy felbosszantottak, mintha nekem címezték volna őket. A zsurnaliszták jó ötletnek vélték kifigurázni a munkaadómat. Pedig azt a rejtélyes egyént leszámítva minden gazfickót leleplezett, aki csak az útjába került. A firkászok mégis ráleltek a gyenge pontjára. Már bántam, hogy elolvastam azt az újságcikket.

A gondolataimba merülve lépkedtem végig a piac széli bódék közti üres sorokon. Töprengésemből a hajnali ködben felsejlő templomtorony harangjának mélabús kongása ébresztett fel. Figyelmeztetett, hogy az idő múlik, nekem pedig sürgősen végre kell hajtanom a feladatomat, hogy azzal segíthessek a mesteremen. Megszaporáztam a lépteimet, a vásártérből kivezető szűkös sikátorig visszamaradó távolságot futva tettem meg. A keskeny, félhomályos utcában szinte senki sem járt rajtam kívül, leszámítva néhány nyomorult koldust és hajléktalant, akik a düledező épületek tövében ültek szakadt, rongyos ruháik kupacába roskadva.

A sikátor egy jóval szélesebb utcába nyílt. Itt kisebb volt a forgalom, hiszen a legtöbb ember vagy a főutcán, vagy a piacon tartózkodott. Ismét bebizonyosodott, hogy a vásártéren keresztül vezető kitérő segítségével sokkal gyorsabban közlekedhettem, mintha a zsúfolt útvonalon mentem volna végig, hiszen elkerültem a főút legtömöttebb és legforgalmasabb szakaszát. Rátértem a macskakővel kirakott utcára, amely a belvárosból vezetett ki a villanegyedig. Errefelé már csupán könnyed csézák, fürge bricskák, díszesebb hintók és komótosan baktató konflisok fordultak elő. Az üzletek itt is kinyitottak, s felfedték kirakataikat, ám előttük nem tolongott tömeg. Az utcasarkokon a reggeli újságot bőszen ajánlgató rikkancsok és balzsamos illatú bokrétáktól roskadozó, hatalmas kosarakat cipelő virágárus leányok értékesítették portékáikat. A kapualjakban vagy a járdák szélén több cipőpucoló legény is fényesítgette az előttük lévő emelvényre helyezett lábbeliket, miközben azoknak gazdái türelmetlenül kapkodták tekintetüket vagy az őket éppen kiszolgáló cipőtisztítókat faggatták a legfrissebb pletykákról és hírekről, hiszen nekik minden a tudomásukra jutott abból, ami az utcán történt.

Rövidesen befordultam egy kisebb mellékutcába, majd a város előkelő negyedébe jutva siettem végig a díszes homlokzatú, impozáns épületek szegélyezte csendes sétányokon. Idáig már nem hallatszódott el a forgalmas főutcán ordítozó kocsisok türelmetlen hőbörgése, az utasokkal telezsúfolt járműveket vontató lovak prüszkölése vagy az újságok legfrissebb számát kínáló utcai rikkancsok kiáltása. Az egyik békés, rendezett utcában végül megálltam egy lakályos villa előtt, melynek ablakain megcsillantak a horizontra lomhán felkúszó nap sugarai. A kertkapu halkan nyikorgott, amikor a kilincset lenyomva beléptem a villa területére. Végigsétáltam a keskeny, kövekkel kirakott ösvényen, amely a kertet átszelve a ház bejárata előtti pár lépcsőfokig vezetett. Az épület ajtaja előtt megtorpantam, s sietve megigazgattam sötétbarna felöltőmet, kisimítottam a színben megegyező pantallómat, majd a fejemen trónoló keménykalapomat megemelve, beletúrva gesztenyebarna hajamba próbáltam megzabolázni göndör tincseimet, mivel a mesterem nem tolerálta a hanyagságból fakadó igénytelenséget. Kihalásztam a zsebemből a levelet, majd hármat kopogtam a kemény mahagóniajtón, azután lenyomtam a bronzkilincset. Az előszobában a falra rögzített fogasra felakasztott kalapok, felöltők és kabátok rendezett sora fogadott. A fal mentén néhány bőrönd sorakozott, ami azt jelezte, hogy az alkalmazóm már egész biztosan hazatért a hétvégi, munkaügyekkel kapcsolatos fővárosi útjáról. Az apró szoba túlsó felén egy újabb ajtó következett. Ismét kopogtam, majd lassan kitártam a súlyos bejáratot. Nehéz, dohányfüsttel teli levegő csapott meg. A villa földszinti, félhomályos halljának közepén egy terjedelmes, rojtokkal díszített szőnyeg hevert, s a rajta található antik, borvörös ülőalkalmatosságon egy magas, szikár, de atletikus alak terpeszkedett. A középkorú férfi makulátlan, fehér inget és fekete pantallót viselt, lábán kifényesített, magas szárú csizma, ami nem igazán illett az elegáns összképhez. Valamilyen oknál fogva nem vette le színben megegyező mellényét, s nem is cserélte spanyolövre a füsttől való megkímélés miatt, ráadásul a szmokingját – melyet az előkelő összejövetelekkor látott úriemberek általában dohányzáskor szoktak hordani – sem öltötte magára, mintha éppen készült volna valahová, de előtte még leült egy kis időre pihenni. Keseszőke haját drága, illatos pomádéval gondosan hátrafésülte, jólápolt bajuszát hegyesre pödörte. A szájában tartott vastag, barna s vélhetőleg igen borsos áron vásárolt szivarból bizonyos időközönként sűrű füstpamacsok szálltak a mennyezet felé. A füstfelhőbe burkolódzott férfi felpillantott az újságból, amit éppen olvasott, majd a láncon függő, aranyozott zsebórájának fedelét felpattintva annak számlapjára nézett.

– Mr. Brown! – kiáltott fel a mesterem, miközben azon töprengtem, hogyan képes érthetően beszélni anélkül, hogy a szivar kiesne a szájából. – Ma a szokásosnál sokkal korábban jött – jegyezte meg kissé szemrehányóan.

Kötelességtudóan lecövekeltem a küszöbön.

– Elnézést kérek, Mr. Kerrish. Remélem, nem zavartam meg semmiben.

Figyeltem, ahogy a munkaadóm leengedte az ölébe a zörgő újságpapírt, két fürge, hosszúkás ujja közé csípve kivette a dohányterméket a szájából, kifújta a jellegzetes szagú füstöt, majd a félhomályban pislákolva parázsló szivarja végét a kanapéja mellett álló kis asztalka lapján elnyomta. A szivar egy halvány hamukört hagyott a tiszta fafelületen néhány összegyűrt hírlap között. Nem igazán vagyok jártas a tehetős urak világában, de az amúgy rendkívül igényes és rendszerető Mr. Kerrish eme hóbortját sosem tudtam megérteni: a már függőségnek titulálható ragaszkodását a dohányzáshoz, amelynek olykor a legvalószínűtlenebb alkalmakkor is képtelen volt ellenállni. Már épp elég ideje álltam a szolgálatában ahhoz, hogy kiismerjem az ehhez kapcsolódó szokásait, így hát megállapítottam, hogy Mr. Kerrish általában akkor nyúlt a szivartartójához, ha elégedett, ideges, töprengő, unott, szórakozott, jókedélyű vagy akár lehangolt volt, egyszóval jóval többször, mint amit én elfogadhatónak tartottam volna. Mindazonáltal nem az én dolgom, hogy ítélkezzek munkaadóm felett. Továbbá a megfigyeléseim alapján – amelyeket az előkelő társasági összejövetelek során szereztem, amikor elkísértem rájuk a detektívet – nem Mr. Kerrish volt az egyetlen a tehetősebb urak között, aki ilyesfajta szokásokkal rendelkezett, s a szivarját az asztallaphoz nyomva oltotta el, vagy a legvalószínűtlenebb időpontokban gyújtott rá, hiszen a kelleténél többen művelték ezeket a számomra érthetetlen hóbortokat. Véleményem szerint esetleg azzal magyarázható, hogy azért nem veszik igénybe a hamutartó szolgálatait, mivel már hozzászoktak, hogy nélkülözniük kell, mert gyakran olyan helyeken is rágyújtanak, ahol nem áll rendelkezésükre effajta dohányzási kellék.

– Kellemesen telt az utazása, uram? – próbáltam enyhíteni a korai érkezésem miatt tanúsított rosszallásán. – Természetesen, csak ha szabad érdeklődnöm felőle.

Mr. Kerrish továbbra sem szakította el egészen a pillantását szivarjának vörösen parázsló végéről. – Meglehetősen zökkenőmentesnek bizonyult. A várakozásaimat felülmúlva jóval hamarabb egyezségre jutottam az ügyfelemmel. Mellesleg véleményem szerint London ebben az évszakban is pompás. Vagy legalábbis annak tűnt egy gördülékenyen megvalósított munkaügy után – mosolyodott el haloványan.

– Ennek örvendek, uram – nyugtáztam udvariasan.

Ekkor végre felém fordította az arcát. A férfi tetőtől talpig végigmért mélyreható, kemény tekintetű, szürke szemével, s megbántam, hogy még az ajtó előtt nem tisztítottam le a koszos utcák pocsolyáinak lucskát a lábbelimről.

– Merre járt ebben a korai órában, ha szabad megkérdeznem? – A szemöldöke felszökött, amikor tekintete a cipőimre tévedt. A levegőbe szimatolt, majd halvány mosolyra húzta a száját. – Nem is kell megmondania. Olyan kiszámítható – ingatta a fejét. – Már megint a piactéren keresztül vágta le az utat, pedig megkértem, hogy ne mászkáljon azok közt a furcsa népségek közt. Ráadásul abban a forgatagban csak úgy nyüzsögnek a zsebtolvajok.

– De hát honnan jött rá…?

– Ugyan, Mr. Brown – legyintett. – Nincs szükségem az elképedésére és a dicséreteire. Furcsa, orrfacsaró aromáktól bűzlik, amelyek olyan egzotikus fűszerekből áradnak, amelyek kizárólagosan a belvárosi vásártér peremén lévő – mellesleg nem túl nagy népszerűségnek örvendő – bódék egyikén találhatók meg. Egy Juliet nevű eladólány árusítja őket, nem igaz?

Elakadt a szavam mesterem bámulatos következtetőtehetségétől. Ráadásul azt sem tudtam felfogni, mégis hogyan képes megérezni a fűszerillatot a súlyos dohányfüsttel teli levegőben.

Mr. Kerrish csak somolygott. – Jegyezze meg: aki boldogulni akar a mi szakmánkban, annak állandóan éberen, nyitott szemmel és a fülét hegyezve kell járnia. Továbbá nem árt, ha van néhány egyéb alkalmazottja és kapcsolata is. – Kifürkészhetetlen pillantása azt sejtette velem, hogy számos felbérelt besúgója lehet szerte a városban, akik tájékoztatják őt az eseményekről, hiszen azok akármikor hasznosnak bizonyulhatnak, ha netalántán ebben a helységben akad munkája. Lehetséges, hogy a Juliet bódéja mögött üldögélő cipőtisztító fiú is a kémjei közé tartozik.

– Továbbá a zilált megjelenéséből és rendkívül korai érkezéséből ítélve úgy gondolom, nagyon sietett, Mr. Brown – fürkészte végig ismét a megjelenésemet. – Feltételezem, azért rontott be hozzám hamarabb a megszokottnál, mert van egy sürgős közlendője. – Aztán a markomban tartott papirosra pillantott. – Hozott ma valami érdekeset számomra?

– Jó hírem van, uram – lobogtattam meg a kezemben szorongatott levelet. – Egyenesen a postahivatalból jövök. Valószínűleg végre egy új felkérés érkezett önnek.

Mr. Kerrish becsukta az újságot, s összekulcsolt kezeit a papírra fektette. – Olvassa fel, kérem!

Megfordítottam a levelet. A borítékon rendezett, kecses, gyöngybetűs, kétségkívül női kézírással ez állt: Mr. Anwir Kerrish nyomozó részére. Feltörtem a pecsétet – a karmazsinvöröses viaszba mintha sebtében nyomták volna bele a pecsétgyűrűt, s ez nehezen kivehetővé tette a minta beazonosítását. Végül felbontottam a kopertát, megköszörültem a torkomat, s olvasni kezdtem:

Tisztelt nyomozó úr!

Azért írom ezt a levelet, mert köztudott, hogy Ön a legkiválóbb detektív a megyében, sőt talán az egész országban – már ha tehetek ilyen merész kijelentést –, s egy sajnálatos okból kifolyólag szükségem van a segítségére.

– Á, szóval valóban egy újabb ügyről van szó – mosolygott elégedetten Mr. Kerrish. A levél írójának hízelgése látszólag nagyon is az ínyére volt. Azután intett: – Folytassa!

Tegnap este óriási tragédia történt: meggyilkolták hőn szeretett férjemet, a rendkívüli közkedveltségnek örvendő Lord Arthur Richwoodot, Edenville lordját.

Döbbenten ráncoltam a homlokomat. Lord Richwood, a népszerű, s nem mellesleg igencsak tehetős idős lord merénylet áldozata lett? Felpillantottam, mivel kíváncsi voltam Mr. Kerrish reakciójára a tragikus hírt illetően, ám a detektív arcán egy különös, beazonosíthatatlan érzelem suhant át, nem éppen az, amire számítottam. Ám az egész csak egy futó pillanatig tartott, lehet, hogy csak képzelődtem, vagy a félhomályba borult helyiség gyér fényeinek csalfa káprázata játszadozott velem, mindenesetre egy másodperccel később már töprengve sodorgatta hegyes bajuszát, s közben odadünnyögte: – Felettébb érdekes… Olvassa tovább!

A rendőrség kivonult helyszínelni, de semmilyen árulkodó nyomra nem bukkantak a tetthelyen, így számukra is megfejthetetlen titok övezi a gyilkos személyét, hiszen drága férjemnek sosem voltak ellenségei, nem állt haragban senkivel, s jövedelmeiből önzetlen módon rendszeresen bőségesen juttatott a rászorulóknak. El sem tudom képzelni, milyen aljas indítékkal vetemedett valaki erre a bűncselekményre.

Ezért kérem, utazzon el ide, Edenville–be, a Richwood–rezidenciára, s vizsgálja meg a helyszínt, hiszen csak Ön tudja leleplezni ennek az égbekiáltó bűntettnek az elkövetőjét és sötét szándékait, hiszen kizárólag a legjobb nyomozó képes arra, hogy megoldja ezt a bonyolult ügyet, ezáltal, ha csak egy leheletnyivel is, de mindenesetre enyhíthet gyötrő gyászomon a tudat, hogy férjem kegyetlen gyilkosa elnyeri méltó büntetését.

Remélem, nem túl elfoglalt, s időt tud szakítani a kérésem teljesítésére. Válaszát gyorsfutárral a lehető leghamarabb küldje el!

Tisztelettel:

Lady Annabelle Richwood

– Nos, uram? – néztem ismét Mr. Kerrishre, miután befejeztem Lady Richwood levelének felolvasását. A detektív elgondolkozva meredt maga elé, miközben keskeny állát és keseszőke kecskeszakállát vakargatta. Valószínűleg már az ügy megoldásainak lehetőségeit mérlegelte, vagy legalábbis elméletben felmérte a részleteket. Nem akartam megzavarni az elmélkedését, így egy kicsit vártam, hátha válaszra méltat, de inkább nekiállt az egyik elveszett díszes gombját valaha az elegáns mellényéhez rögzítő, kiálló cérnaszálakkal babrálni. – Uram?

– Tessék? – kapta fel hirtelen a tekintetét. Ismét rám figyelt szürke szemével.

– Elvállaljuk az ügyet? – lengettem meg előtte a papirost.

– Elnézést, persze, csak eltöprengtem az eseten. Egyszerűen hihetetlen!

– Ismerte személyesen Lord Richwoodot?

– Nem, dehogy, csupán rengeteget hallottam róla. Az újságokban rendszerint meg szokott jelenni néhány cikk a bőkezű adományairól. Továbbá többször is jártam már Edenville–ben. Egy alkalommal munkám is akadt ott. Kellemes kis városka, az egyszer biztos – dünnyögte szórakozottan. Aztán megcsóválta a fejét, majd ismét a zsebórájára pillantott. – Nekem van még egy sürgős elintéznivalóm, addig maga írjon egy levelet Lady Richwoodnak, hogy elvállaljuk az ügyet, és estére valószínűleg odaérünk Edenville–be. Azután sürgősen adja fel a postahivatalban, lehetőleg egy gyorsfutár kézbesítse még ma. Ó, és szerezzen egy hintót! – azzal felugrott, lesimította kifogástalan, fekete mellényét, s egy újabb szivart meggyújtva fürge, ruganyos léptekkel kisietett a helyiségből, az előszobában felkapott egy felöltőt és egy kalapot, majd a súlyos mahagóniajtót becsapva maga után távozott, engem egyedül hagyva a villájában.

Különös névvel megáldott furcsa férfi volt Anwir Kerrish. Körülbelül hat hónappal ezelőtt kerestem fel, s ő rövid megfontolás után beleegyezett egy gyakornok felvételébe. Az akkor még középszerűnek számító detektív hamar feltornázta magát a ranglétrán, de megtartotta az egyszerű londoni polgári családból származó segédjét és egyben tanoncát. Így hát már csaknem fél éve dolgoztam a segédnyomozójaként, s ez alatt az idő alatt több bűntény megoldásában is asszisztáltam azáltal, hogy hozzájárultam az ügyek felgöngyölítéséhez. A szakma alapjai mellett néhány hasznos fondorlatot és a nyomozások sikerességét elősegítő praktikákat is tanított nekem, mivel Mr. Kerrish igazán értette a dolgát, hiszen körülbelül két esztendő alatt vált ismeretlenből messze földön is híres bűnüldözővé. A múltjáról nem tudtam túl sokat, ahogyan mások sem, mivel a magánéletébe ritkán avatott be idegeneket. Csupán annyit árult el, hogy egy messzi, skóciai kisvárosból, Melrose–ból származott, s csupán pár éve költözött Angliába, de nem is faggatóztam, mivel én csupán a segédje és detektívtanonca voltam, tehát igyekeztem minden adandó alkalommal a segítségére lenni. Így hát kötelességemhez híven átsétáltam a dolgozószobába, elővettem egy levélpapirost, egy borítékot és egy pennát a tárolószekrényből, letelepedtem az íróasztal melletti székre, és az írószerszámomat a kalamárisba mártva nekiálltam a levél megírásának, amelyben mélységes részvétem kifejezése mellett biztosítottam Lady Richwoodot, hogy ma estére megérkezünk edenville–i birtokára.

2. FEJEZET

A HELYSZÍN

Zötykölődő járművünk lomhán kaptatott fel a következő domb tetejére. A kimerítő utazással eltöltött napunk a vége felé közeledett, az égbolt az alkonyat élénk színeit kezdte magára ölteni. Ez idáig lenyűgözötten szemléltem a kocsink ablakából az elém táruló, olykor változatos, máskor egyhangú, de állandóan káprázatos tájat. Mivel az utunkat kísérő érintetlen természet látványa megbabonázott, már régóta nem váltottam szót Mr. Kerrishsel. Az udvarias tanonc énem kissé restellte ezt, úgyhogy nagy nehezen elszakítottam a tekintetemet a vadregényes vidékről, s a hintó belseje felé fordultam, ahol a közeledő szürkület miatt tompa félhomály uralkodott. Mr. Kerrish velem szemben ült az egyik sötét sarokba húzódva. Értékes szivarjának vége halványan parázslott, miközben szótlanul pöfékelte a dohányfüstöt a fogatunk már amúgy is állott, fullasztó levegőjébe. Hosszúkás, sápadt arcán árnyékok táncoltak, így semmit sem tudtam leolvasni az ábrázatáról.

– Uram? – szólítottam meg bizonytalanul.

– Mi a probléma, Mr. Brown? Megunta a panorámát? – kérdezte cinikus hangnemben.

– Nem, csupán… – A váratlan, gunyoros megjegyzése kizökkentett, hirtelen nem tudtam, mit feleljek. Azonban a mesterem továbbra is szenvtelenül méregetett, már amennyire meg tudtam ítélni a gyér fényviszonyok miatt, úgyhogy inkább arra a témára tereltem a szót, amelynek a gondolata már azóta bennem motoszkált, hogy a kezembe vettem Lady Richwood levelét, s a Juliettel folytatott rövid diskurzusom is csak fokozta a kíváncsiságom mértékét. – Csupán azon töprengtem, vajon mit hoz majd az új gyilkossági ügy miatti nyomozásunk.

– Ne találgasson, majd meglátjuk – válaszolta egyszerűen, s jókorát szippantott a szivarjából.

– De mégis, ön szerint köze lehet ennek az esetnek a legutóbbi bűntényhez? – érdeklődtem a véleménye felől, ugyanis nem állt szándékomban ilyen könnyedén feladni. – Vagy akár az előző tizenöthöz, amelyek egy bizonyíték miatt mind összefüggnek?

A naplemente halványuló színei a szürkület közeledtét ígérték. Zörgés, halk csörömpölés és sistergés hallatszódott a járművünk bakja felől, majd kesernyés füstszag csapta meg az orromat: a kocsis elég gyengének ítélte a fényviszonyokat ahhoz, hogy lámpást gyújtson, azután hátranyúlva a konflis külső oldalán lévő kampóra akasztotta a pislákoló fényforrást. A lámpás imbolygó lángja elűzte az árnyakat Mr. Kerrish arcáról, helyette remegő fényfoltokat vetített rá, amelyek még borzongatóbbá tették kifürkészhetetlen pillantását. Miközben egymásba fűzte lehetetlenül hosszú ujjait, némán, összehúzott szemekkel pásztázott, mintha azon töprengene, mennyi mindenbe avassa be a megbízhatatlan, zöldfülű tanítványát. Végül csak ennyit kérdezett:

– Mire akar kilyukadni, Mr. Brown? – pöckölte le a szivarjából az ölébe pottyant parazsat.

Nagy levegőt vettem a magyarázatomhoz. – Felmerült bennem, hogy talán Lord Richwood meggyilkolása is kapcsolatban áll azzal a bűnözési sorozattal, amely után már régóta nyomozunk. Hiszen szerte az országból érkeztek önnek olyan felkérések, amelyek végén csupán annyit sikerült kideríteni, hogy mindet ugyanaz a személy követte el.

Mr. Kerrish mérlegelte a szavaimat. – Tehát arra gondol, hogy ismét azzal a bűnözővel van dolgunk?

– Ez kizárólag előzetes spekuláció, azonban ha megint találunk a helyszínen egy olyan névjegyet, akkor már biztosak lehetünk a felvetésem hitelességében. S ha valóban az a tettes csapott le újból, talán ezúttal rábukkanhatunk a nyomaira, és végre leleplezhetjük. Annak ellenére, hogy eddig tökéletesen eltüntette a bizonyítékokat, egyszer úgyis hibázni fog, hiszen az képtelenség lenne, ha sosem feledkezne meg egyetlen árulkodó jelről sem. És akkor – folytattam fellelkesülve – mi ott leszünk, felkutatjuk, s végre–valahára a rács mögé küldhetjük. Attól fogva senki sem fogja majd kétségbe vonni az ön tehetségét és érdemeit.

A mesterem az elszánt terveim hallatán csak haloványan mosolygott. Az arckifejezése továbbra is azt sugallta, hogy nem fűz nagy reményeket naiv segédje ábrándjainak megvalósulásához. Azzal én is tisztában voltam, hogy a szakmánk nem álmodozásból és esélytelen illúziók fabrikálásából áll, de már régóta vágytam arra, hogy én is véghez vihessek valami rendkívülit. S e különös bűnözőt övező megoldhatatlannak titulált rejtélyek szinte azóta okoztak fejfájást Mr. Kerrishnek, hogy felcsapott nyomozónak. Közel két esztendeje üldözte az ismeretlen tettest, ám az valamiképpen kifogott az egyik legjobb detektíven, és mindig egy lépéssel előtte járt. Csupán onnan sikerült beazonosítania, hogy az elkövető minden alkalommal egy ugyanolyan rajzot hagyott a helyszínen.

Mivel én már fél éve a mesterem szolgálatában álltam, többször is lehetőségem nyílt rá, hogy elkísérjem Mr. Kerrisht oda, ahová a felkérések szólították. Három ügyet nem voltunk képesek megoldani, ezeket a Titokzatos Tettes hajtotta végre. Tisztán emlékszem a legelső nyomozásra, amelyen a szakma újoncaként részt vehettem. Levél érkezett a mesteremnek, amelyben arra kérték, hogy vizsgálja meg egy közeli város bankjában történt rablás helyszínét. Rögvest odautaztunk. Nagyon izgatott voltam, mert Mr. Kerrish csak pár hete egyezett bele abba, hogy felvesz a segédjének, s akkoriban még minden új és ismeretlen volt számomra. Amikor megérkeztünk, s alaposan szemügyre vettük a bankot, hihetetlen módon semmit sem találtunk. A bank összes pénzének nyoma veszett, továbbá egy alkalmazott is eltűnt, akire azóta sem leltek rá a hatóságok. Mivel egyetlen nyomravezető jelet sem fedeztünk fel a helyszínen, bizonyítékok hiányában a köddé vált dolgozót tettük meg első számú gyanúsítottnak, ám azután váratlan fordulat következett be. Mr. Kerrish a széf belsejében, a bankjegyek hűlt helyén egy különös papírfecnire lett figyelmes. A kis méretű lapon egy letisztult, gondosan s igényesen kivitelezett rajz szerepelt. Alkotója egy gond nélkül felismerhető, stilizált rózsaszálat és a virággal keresztbe tett kőműveskalapácsot ábrázolt rajta. Bár az illusztráció figurái könnyen átláthatók voltak, mégsem tudtuk megfejteni értelmüket. Mesterem ejtette az eltűnt banki alkalmazott ellen emelt vádat, ugyanis a rajzból rájött, hogy ugyanazzal az elkövetővel van dolga, aki az összes bűntette helyszínén kizárólag ezt a rózsát és kalapácsot megjelenítő illusztrációt hagyja. A sorozatos esetek és a rajzok ismétlődése okán a detektív arra a következtetésre jutott, hogy ez a bűnöző úgy akarja felhívni magára a figyelmet, hogy megfejthetetlen névjegyét szándékosan hagyja hátra az őt hajszoló nyomozónak, hogy így űzzön gúnyt belőle.

– Csakugyan kiváló lenne, ha a feltételezése és az abból adódó következmények mind megvalósulnának – szólalt meg hirtelen Mr. Kerrish, reflektálva a lelkes beszédemre. Kissé meglepett, mert már azt hittem, reményteli szavaimra a halvány mosolyával és a lesajnáló arckifejezésével adott választ. – Azonban figyelembe kell vennünk azt a tényt, hogy e sorozatos elkövető, a… Hogy is nevezi? Áh, igen, a Kalapácsos–rózsás bűnöző – somolygott a kissé kifogásolható névadásomon – ez idáig neki tulajdonított bűncselekményei közül egyik sem volt emberölés.

– Akkor nem számítanak azok az eltűnt emberek, akiket sosem találtak meg? – utaltam az összes eset másik közös pontjára: ahol a Kalapácsos–rózsás bűnöző lecsapott, minden alkalommal nyoma veszett valakinek, mint például az én első ügyem gyanúsítottjának, a banki alkalmazottnak is.

– Az nem minősül bizonyított gyilkosságnak – magyarázta a mesterem –, mert annak ellenére, hogy nem kerültek elő, semmi sem bizonyítja, hogy halottak lennének.

– De attól még előfordulhat – bizonygattam –, hogy a Kalapácsos–rózsás bűnöző olyan mélyre süllyedt, hogy ártatlan emberek életét oltsa ki. Ha megtaláljuk a névjegyét, és kiderül, hogy onnan is eltűnt valaki, akkor máris sínen leszünk – erősködtem bizonytalanul, hiszen Lady Richwood semmi ilyesmiről nem számolt be a levelében, de ez még nem jelentett semmit. Mr. Kerrish kétkedést sugárzó tekintetének hatására végleg elpárolgott minden határozottságom.

Már éppen szóra nyitottam a számat, hogy magyarázatot fűzzek előző megállapításaimhoz, amelyekkel esetleg meggyőzhetném a detektívet, viszont egy nem várt, hangos reccsenés, ami mögülem érkezett, teljesen kiverte a fejemből a gondolataimat. Ijedten fordultam hátra az ülésemben, hogy kiderítsem, mi lehetett a zaj forrása, amikor még egyszer koppant valami. Azután felhangzott a jármű bakján utazó kocsisunk rekedtes hangja:

– Uraim, hamarosan megérkezünk – kiáltotta, hogy mi is tisztán értsük a szavait. – A dombtetőről már láthatják a kastélyt.

Megkönnyebbülten konstatáltam, hogy az iménti lármát csak a kocsis okozta, amikor figyelemfelkeltésképpen rácsapott a hintó falára. Hálás voltam, hogy félbeszakította a beszélgetést, amiből már úgysem jöhettem volna ki jól, s inkább gyorsan kihajoltam a jármű ablakán. Mivel a menteiránynak háttal ülve utaztam, elég kényelmetlen szögbe kényszerültem fordítani a nyakamat, hogy előre tudjak nézni. Az erőfeszítéseim szerencsére rögvest megtérültek, amikor a domb tetejére felérve megpillantottam a Richwood–rezidencia sziluettjét a távolban körvonalazódni.

A fogatunk ráérősen ereszkedett le az utolsó lanka lejtős oldalán, amely még elválasztott minket úti célunktól. Kisvártatva már Edenville külvárosa mentén körbefutó göröngyös úton zötyögtünk, majd a tájból kimagasló hegy lábához érve a hintónkat húzó lovak a maradék erejüket összeszedve, megfeszült izmokkal kezdték el felvontatni a kocsinkat a meredekebb domboldalon. A főúri építménybe látogatók járműveinek zökkenőmentesebb közlekedése végett kiépített kanyargós szerpentineket magunk mögött hagyva végre felértünk a magas domb tetején elterülő fennsíkra, amelyre a főúri kastély épült.

A kerekek fülsértően zörögtek az esőzéstől nedves murván, amikor a hintó megállt az edenville–i Richwood–rezidencia hatalmas, kétszárnyú, kovácsoltvas főkapuja előtt. A vidéki kisváros peremén emelkedő hegytetőn trónoló impozáns kastély magas kerítése mögött elterülő, gondosan ápolt kerten keresztülfutó, széles ösvényt szegélyező tiszafák lombjait hűvös fuvallat borzolta. A téglalap alaprajzú, kétemeletes, hosszan elnyújtózó rezidencia alabástromfehér falai éppen a távoli dombok lankái mögé lesüllyedő napkorong lángoló narancssárga sugaraiban fürödtek, amikor a hintóból kiszállva a cipőm talpa alatt is megcsikordult a szürke kavics. Megkönnyebbültem, hogy végre megérkeztünk, bár a kocsiban eltöltött egyhangú zötykölődés engem korántsem untatott, mert ezáltal alkalmam nyílt a lélegzetelállító vidéki táj, a távoli, zöldellő lankák, az erdővel borított völgyek és a kopár, mégis magával ragadó atmoszférájú lápvidékek megtekintésére, hiszen általában oly ritkán hagyom el a nagyvárost, főként akkor, amikor Mr. Kerrish oldalán szólít a munkánkkal járó kötelesség.

A hosszú, fárasztó utazás során elgémberedett tagjaimat kinyújtóztatva szemügyre vettem a domb lábánál elterülő Edenville városát, miközben Mr. Kerrish is előbukkant a járművünk mélyéről. A detektív a bajusza alatt mormogva söprögette le az út porát súlyos utazóköpenyéről és simította ki elegáns zsakettjének gyűrődéseit, majd a földre dobva eltiporta parázsló szivarjának maradékát, s fintorogva fordult el a hintónkat húzó ló hátsó fertályától. A főkapu mellett nyíló kiskapu előtt három alak várakozott. Az egyikük, egy idősebb, köpcös, fekete komornyik–egyenruhát viselő férfi odasántikált a hintóhoz, majd rövid meghajlással köszöntötte Mr. Kerrisht.

– Nyomozó úr! Örvendek a találkozásnak! – Eközben a bal alsó szemhéja megrándult, ami arról árulkodott, hogy valójában a háta közepére kíván minden újonnan érkezett vendéget. – Köszönjük, hogy ilyen hamar ide tudott sietni. A nevem Jacob Williams, én vagyok a Richwood–rezidencia komornyikja. Ön pedig bizonyára… – fordult felém a kerek képű lakáj.

– Oliver Brown, Mr. Kerrish segéddetektívje – mutatkoztam be, miközben megbillentettem a kalapomat.

– Ó, igen, persze – azzal már ismét Mr. Kerrisht bámulta. – Jöjjenek, kérem, mert az úrnő már nagyon várja magukat. – Bicegve elindult a kapu felé, közben intett az ott várakozó másik két férfinak, bizonyára az inasoknak, akik erre a hintóhoz siettek, s egyikük a hordár szerepét betöltve lepakolta bőröndjeinket a járműről, majd a csomagokat cipelve a nyomunkba szegődött, míg a másik a kocsis segítségével valószínűleg az istállóhoz vezette éjszakára a lovakat. Mi követtük a nehézkesen sántító Mr. Willliamst, aki a kapun belépve rátért a kastélyhoz vezető ösvényre. A halkan susogó tiszafák árnyában felkaptattunk a lejtőn. Közvetlenül az épület előtt az ösvény kiszélesedett, s egy kis, kör alakú, murvával felszórt térbe torkollott, ahol az egészen a rezidenciáig felhajtó hintók könnyedén megfordulhattak. A terecske túlsó felén széles márvány lépcsősor vezetett a vidéki kastély bejárati ajtajáig. Mr. Williams, megkerülve a tér közepét kijelölő kerek virágágyást, felsántikált a lépcsőfokokon, majd kitárta előttünk a Richwood–rezidencia kétszárnyú, gazdagon díszített ajtaját. Lélegzetelállítóan gyönyörű előcsarnok tárult fel előttünk. Az aranyozott gyertyatartókban pislákoló mécsesek fénye megcsillant a makulátlanul tündöklő, fehér márványpadlón. Amint Mr. Kerrishsel együtt átléptük a küszöböt, az ajtó mögött várakozó segítőkész inas egyből megszabadított minket nehéz utazóköpenyeinktől. A komornyik behúzta a hordár mögött az ajtót, majd a bejárattal szemben elhelyezkedő, a következő emeletre vezető, szintén fehérmárványból készített, széles lépcsősor aljához sántikált.

– Lady Richwood – kiáltott fel –, a vendégei megérkeztek!

A hosszú lépcsősor tetejére emeltem a tekintetemet, ahol egy karcsú nő méltóságteljesen lépkedve elindult lefelé. Kecses alakját egy sötét csipkékkel díszített, fekete gyászruha fedte, divatos turnűrrel kiegészített uszálya lomhán sodródott utána a lépcsőfokokon, amelyeknek tiszta, vakítófehér csillogása éles kontrasztban állt éjsötét öltözetével. Mire leért a grádics aljáig, már mi is a komornyik mellett álltunk. Az özvegy felhajtotta az arcát takaró könnyű, áttetsző, fekete fátylat, amely alól egy igencsak fiatal, bájos arc bukkant elő. Nyakában gondosan megmunkált, drága nyakéket hordott. Vállára laza fürtökben omlott szőkés haja, amely előkelő, porcelánfehér orcáit keretezte. Ám zafírkék szemében nem csillogott vidámság és életkedv, bár bánat vagy fájdalom jeleit sem véltem felfedezni a tekintetében. Inkább komor kimértséggel, hűvös távolságtartással méregetett bennünket.

– Üdvözletem, Lady Richwood – hajolt meg Mr. Kerrish, megemelvén elegáns cilinderét. Amióta a detektív szolgálatába álltam, igyekeztem az előkelők elvárásai szerint viselkedni, így hát gyorsan utánoztam a nyomozót, aki már rengetegszer hangsúlyozta a megbízóinkkal szembeni udvariasság nélkülözhetetlenségét. Lady Richwood a detektív felé nyújtotta finom, sötét selyemkesztyűbe bújtatott kacsóját, aki illedelmesen kezet csókolt neki.

– Köszönöm – szólalt meg a hölgy –, hogy elfogadta a felkérésemet, Mr. Kerrish. Szinte alig előzte meg önöket a sürgöny, amelyben tájékoztatott jöveteléről. Hálával tölt el, hogy ily hamar ide tudott jönni, hiszen ez az ügy nem tűr halasztást.

– Kegyednek teljes mértékben igaza van, Lady Richwood, valóban minél előbb le kell leplezni a tettest, ezért amint tudtam, hű segédemmel idesiettem – hajbókolt nyájasan mosolyogva Mr. Kerrish. Arcvonásait jóindulatú, megértő mosollyal, modorát kifogástalan udvariassággal tette megnyerővé, amikor a megbízóival társalgott, ezért is vált olyan népszerűvé. – Engedje meg, hogy bemutassam detektívtanoncomat, Mr. Brown–t. – Még egyszer illedelmesen meghajoltam, amire válaszképpen a hölgy elegánsan aprót biccentett. – Az előbbi szavaimmal élve – folytatta a nyomozó –, nem bánná, ha már azonnal vetnénk egy pillantást a bűntett színhelyére?

– Természetesen megtekinthetik most rögtön. – A komornyik felé fordult. – Mr. Williams, addig készítsék elő a vendégek lakosztályát az éjszakára!

– Igenis, úrnőm – A lakáj szemhéja ismét megrándult, de aztán fejet hajtott, majd a még mindig a bőröndjeinket tartó hordárral együtt kisiettek az előcsarnokból.

Lady Richwood újból felénk fordult. – Kérem, kövessenek! – azzal elindult felfelé, vissza a hosszú márvány lépcsősoron. A halkan surrogó uszályától tisztes távolságot tartva a nyomába szegődtünk.

Az első emeletre felérve balra kanyarodtunk, így rátértünk egy végtelenül hosszúnak tűnő folyosóra, melynek falain Lord Richwood elődjeinek festett portréi sorakoztak. Miközben én ámultan kapkodtam a tekintetemet a pompás, élethű műalkotások között, addig a szemét a padlóra szegező Mr. Kerrish egy pillantásra sem méltatta az arcképeket, amelyek mintha vádlóan meredtek volna ránk, idegenekre, akik háborgatni merték a generációk óta a birtokukban levő rezidencia nyugalmát.

Amikor már kezdtem azt hinni, hogy a félhomályos folyosó falain függő festményekbe zárt zord férfiak valóban követnek a tekintetükkel, akkor végre megérkeztünk az utolsó ajtóhoz. Az özvegy a ruhája redői közt megbújó zsebéből előhalászott egy kulcsot, amelyet a zárba dugva kinyitotta az ajtót, ám nem léptünk még be a helyiségbe, amely a rezidencia nyugati szárnyának utolsó szobája volt. A téglalap alakú helyiség szemközti falán kettő kisebb, illetve a bal oldali falán egy darab tágas ablak helyezkedett el. A legnagyobb ablaknak köszönhetően lenyűgöző kilátást nyílt Edenville környékének lankás dombjaira, egy köztük megbúvó tó ezüstösen csillogó víztükrére és a pompás tájkép hátteréül szolgáló halványuló, az alkonytól rózsaszínesre festett égboltra, amelyen az alábukó napkorongnak már csak egy keskeny, vakító sarlója kandikált ki a dombtetők mögül. Egy íróasztalon és a hozzá tartozó széken, valamint egy szekrényen kívül csak egy kényelmes ülőalkalmatosság és mellette egy kis asztalka foglalt helyet a szobában. A nagy ablak előtt álló heverő világos huzatját, s a padlót borító drága szőnyeget alvadt sötétvörös, néhol szétkenődött vérfoltok szennyezték be, mellettük egy rézből készült, fogantyúval ellátott, sétáló gyertyatartó hevert, egy szinte alig használt gyertya társaságában. A viaszgyertya kanócának csak a legvége perzselődött koromfeketévé. A szemközti falon, csakúgy, mint a folyosón, festmények kaptak helyet. Csupán az egyiket tudtam beazonosítani, amelyik Lady Richwoodot ábrázolta. A többi portréalak – egy középkorú és két fiatal férfi, mind sötét hajúak, s egy vidám, szőkésbarna hölgy – ismeretlen volt számomra. A legszélső képen egy idősebb, talán a hatvanas évei derekán járó úr szerepelt. Arra következtettem, hogy ez a festmény talán Lord Richwoodról készülhetett. Tanulmányoztam a portrét, a férfi fekete, de zömében deres haját, derűs, szürkéskék tekintetét, ráncos, de mosolygós arcát. Szelíd jólelkűségét még a festményen keresztül is éreztem, s sajnálattal töltött el, hogy sosem ismerhettem meg a nemes erkölcsű lordot. Egyikünk sem lépte át egyelőre a küszöböt, kintről szemléltük a helyiséget, amelyre mintha súlyos lepelként nehezedett volna az itt történt tragédia és a gyász sötétsége, melyet még a beszűrődő napsugarak fénye sem tudott szertefoszlatni.

– Ez volt a férjem kedvenc helye az egész kastélyban – jelentette ki Lady Richwood. A hangja kissé bizonytalanul hasította át a sűrű csendet. – Szabadidejében a természetben barangolt, viszont ilyenkor ősszel, amikor már hűvösebbre fordul az időjárás, akkor abban a székben ült – mutatott a vérpettyezte pamlagra –, és onnan szemlélte a külvilágot. Akkor is ott ült, s gyönyörködött a tájban, amikor valaki hátulról… – halkult el a hangja.

– Pontosan mikor történt az eset? – tudakolta Mr. Kerrish.

– Feltehetően tegnap este – felelte színtelen hangon az özvegy. Előkaptam a mindig magamnál tartott jegyzettömböt, s lefirkantottam a hölgy válaszát. – Amikor nem jelent meg a szokott időpontban, nyolc órakor a vacsoránál, akkor először nem küldtem fel érte senkit, mivel a férjem nem tűrte, ha akarata ellenére háborgatták a nyugalmát. Viszont amikor egy óra múlva a vacsora is véget ért, de ő még mindig nem bukkant fel, aggódni kezdem, s utasítottam egy cselédet, nézze meg, hol marad már Lord Richwood. Tisztán él az emlékezetemben, hogy a cseléd vérfagyasztó sikolyába az egész környék beleremegett. Felküldtem egy másik inast, hogy járjon utána a borzalmas hangzavarnak. Amikor visszatért a szolga, s jelentette, hogy… hogy… – szaggatottan felsóhajtott. – Először nem akartam elhinni. Felsiettem ide, és amikor beléptem, láttam, hogy szegény férjem félrebillent fejjel ül a székében, a huzat és a szőnyeg vörös, a mellkasán pedig, pont a szíve felett… – Elcsuklott a hangja, de a szemében nem csillogtak könnyek, csupán üres tekintettel meredt a vérfoltos heverőre.

– Milyen fegyvert használt az elkövető? – kérdezte Mr. Kerrish, hiszen a lord holttestét már elszállították a helyszínről, így nem állapíthatta meg saját maga ezt a lényeges tényt. Emiatt valószínűleg még a hivatalos hatósági és halottkémi jelentéseket is át kell tanulmányoznia.

– Az nem maradt itt a tetthelyen, a gyilkos bizonyára magával vitte, nehogy árulkodó bizonyítékként szolgáljon, de a helyszínelő rendőrség szerint valamilyen kés vagy tőr lehetett.

Elgondolkodva bólogattam. Ha a gyilkos fegyver nem került elő a helyszínen, akkor az öngyilkosság egészen biztosan kizárható. Valószínűleg Mr. Kerrish is konstatálta ezt a tényt, mivel már a következő kérdésen töprengett, amelynek feltevésével tisztább elképzelést alkothat a gyilkos személyéről.

– Esetleg nem voltak a lordnak olyan ellenlábasai, akiknek szándékában állt, hogy ártsanak neki?

A lady határozottan rázta meg a fejét, szőke hajfürtjei elefántcsontfehér orcái körül táncoltak. – Ahogy azt a levelemben is említettem, megboldogult férjemnek sosem akadtak ellenségei, a rászorulókat pedig bőséges adományokkal látta el.

– Értem. Lord Richwood nem viselkedett furcsán az utóbbi időben? Nem mondott vagy tett valami szokatlan, rá nem valló dolgot?

Az özvegy a fejét csóválta. – Attól tartok, nem. Semmi különös változást nem észleltem, csupán a megszokott napirendjét követte. A reggeli étkezés után elrendezte az ügyeit és megcsinálta a papírmunkát. Az ebédet követően a kertben sétált, s mivel ilyenkor már hűvösre jár az idő, és korán sötétedik, visszavonult a szobájába, s a délutáni teája elfogyasztása közben szemlélte a vidéket. Ezután jött volna le az étkezőbe vacsorázni, de már sosem jelenhetett meg.

– Szóval utoljára akkor látták, amikor egy cseléd felhozta a délutáni teáját. Ez pontosan mikor történt?

– Minden délután öt órakor szolgálták fel a teát, s általában egy órán belül fogyasztotta el.

– Tehát akkor öt és kilenc óra között történt a gyilkosság – vonta le a következtetést a nyomozó, én pedig továbbra is bőszen jegyzeteltem. – Fel tudná idézni, kik tartózkodtak aznap a lordon kívül a rezidencián az adott időintervallumban?

– Csupán jómagam és a kastély állandó személyzete: a komornyik, a házvezetőnő, vagyis a komornám, a szakácsnő, a kertész, az inasok és a cselédek, valamint a futár, amikor hozta a délutáni postát.

Mr. Kerrish áthatóan tanulmányozta az özvegy arcát. – Kizárólag ennyien? – nézett mélyen az úrnő szemébe, alkalmazva az egyik olyan pszichológiai trükkjét, amellyel válaszra bírta még a legcsökönyösebb köntörfalazókat is.

Lady Richwood kerülte a detektív mélyreható tekintetét. – Volt itt még valaki. Egy héttel ezelőtt érkezett vendégségbe Mr. Charles Richwood, Lord Richwood unokaöccse, mivel évente többször is meg szokta látogatni szeretett nagybátyját.

– Mr. Richwood még itt tartózkodik a rezidencián?

– Igen, ma utazott volna el, de a borzasztó tragédia miatt nem hagyta el a birtokot. Addig szándékozik itt maradni, amíg fény nem derül a rettenetes bűncselekmény részleteire.

– Elnézést a kérdésért, remélem, nem veszi tolakodónak, de esetleg elárulná, van–e Lord Richwoodnak egyenes ági leszármazottja az unokaöccsén kívül?

– Sajnálatos módon a velem kötött frigyéből nem, viszont az első házasságából született egy gyermeke, ám ő rendkívül ritkán hagyja el a fővárost s látogat el vidéki szülőházába az unokafivéréhez hasonlóan, akit Lord Richwood mindig is fiaként szeretett – felelte kifejezéstelen arccal az özvegy.

Gyorsan feljegyeztem a megállapított tényeket. Tehát a lord rendelkezett egyenes ági utóddal, ezáltal a Richwood–rezidencia és a vagyonának jelentős része a fiára fog szállni, illetve még azok a személyek jutnak hozzá a tetemes összeg elenyésző töredékéhez, akiket még megnevez a végrendeletében, természetesen csak miután sikerült tisztáznunk a helyzetet.

– Rendben, köszönöm a válaszát – mosolygott nyájasan Mr. Kerrish. – Értesítették már a lord fiát a borzasztó tragédiáról? Ha szabad efelől érdeklődnöm – fűzte hozzá illemtudó ábrázattal.

A lady tétovázva tördelte csipkés kesztyűvel borított kezeit. – Még nem került sor annak a fájdalmas, de szükségszerű levélnek a megírására, amely informálná Mr. Richwoodot a végzetes veszteségről, azonban feltétlenül időt fogok szakítani a megírására még ma, mielőtt nyugovóra térnék, s egy gyorsfutárral rögvest kézbesíttetem.

– Teljesen érthető – dünnyögte bólogatva Mr. Kerrish. – Elképzelhetetlenül megterhelő egy ilyen halálhírt hozó levél megfogalmazása. Most pedig, ha megbocsát, segédemmel alaposabban is megvizsgálnánk a helyszínt. De előtte megkérném Mr. Brownt, hogy vázolja fel a tetthely alaprajzát, mielőtt még megbolygatnánk. Sajnálatos módon kifejezetten gyatra művészi tehetséggel lettem csak megáldva – szabadkozott szerényen a nyomozó –, ám szerencsére a segédem meglepően hitelesen le tudja rajzolni a helyszíneket.

A mesterem kérésének eleget téve a jegyzetfüzetemben egyet lapozva fürgén, de nem elnagyoltan, a részletekre ügyelve papírra vetettem a helyiség alaprajzát, berendezési tárgyainak jelenlegi helyzetét. A későbbiekben akár még hasznosnak is bizonyulhat ez a vázlat, ha újból át akarjuk vizsgálni az esetlegesen már rendbe szedett helyszínt, de természetesen most, a valóságban kell átkutatnunk a legalaposabban. Hamar végeztem a rajzolással: mivel Mr. Kerrish állítása szerint a kézügyessége és az ábrázolási tehetsége enyhén szólva is botrányos, ezért minden nyomozás előtt én örökítem meg a tetthelyek alaprajzát, ezáltal már jócskán belejöttem e feladat elvégzésébe. Továbbá örültem, hogy legalább ebben a hasznára lehetek Mr. Kerrishnek. Ha valóban olyan otrombán rajzol, mint ahogy azt ő kijelentette, akkor el sem tudom képzelni, hogyan készített vázlatokat azoknak a bűneseteknek a helyszínéről, amiket akkor oldott meg, amikor én még nem álltam a szolgálatában.

Miután befejeztem a vázlatolást, s elégedetten megcsodáltam a művemet, várakozásteljesen felpillantottam a mesteremre és Lady Richwoodra, aki az engedélye jeléül bólintott, majd a detektív nyomába szegődve beléptem a szobába. Elsőként az ablak előtt álló heverőt vettük szemügyre. A kényelmes szék háttámlája és mértéktartóan díszesre faragott karfája épségben volt, semmi karcolás nem éktelenkedett rajta – amely mondjuk abban az esetben keletkezhetett volna, ha a lord ellenállást tanúsítva a körmeit a fába vájta volna, amikor a gyilkos leszorította –, csupán a krémszínű huzaton éktelenkedtek alvadt vérfoltok. A helyszínen dulakodás semmiféle jelét nem véltem felfedezni: a tettes valószínűleg észrevétlenül, hátulról támadta meg a lordot, s a gyönge öregembert leszorítva gyilkos pengéjét a mellkasába mártotta.

Következőnek az ülőalkalmatosság mellett álló asztalkát vettem szemügyre. Mr. Kerrish felhúzott egy pár fehér kesztyűt, melyek a bevallása szerint megakadályozták, hogy önkéntelenül megrongálja a helyszínen hátrahagyott, esetlegesen bizonyítékként szolgáló ujjnyomokat. Ezután egy újfajta eljárást alkalmazva elővett a zsebéből egy dobozkát, s a belőle előkerülő finom, porszerű anyagot az asztallapot ellepő különféle tárgyak sokaságára hintette, majd egy nagyítóval vizsgálni kezdte a rajtuk található nyomtöredékeket, ugyanis azokból képes volt megállapítani, hányan érintették meg korábban az itt lévő dolgokat. Miután végzett, intett, hogy nézzem át a tárgyakat, amíg ő feljegyzi az észrevételeit.

Figyelj meg minden apró részletet! – visszhangoztak a fülemben Mr. Kerrish tanító jellegű szavai, miközben én is felvettem a saját kesztyűimet, s izgatottan közelebb léptem az asztalhoz. Őszintén reménykedtem benne, hogy – már ha a hipotézisem igaz – itt megtalálhatjuk a Kalapácsos–rózsás bűnöző névjegyét, a különös rajzot. Legalábbis számomra észszerűnek tűnt, hogy a gyilkos az áldozat mellett helyezze el az illusztrációját.

Fürgén átkutattam az asztalt, amelyen többek között ráleltem a porceláncsészére, amely a lord délutáni teáját tartalmazta. Közelhajoltam a pohárhoz, de az illata alapján nem tudtam megállapítani, miféle teát tartalmazhatott. Az ital valamilyen különleges növényből készülhetett, mivel számomra ismeretlen, szokatlan aroma lengte körbe – igaz, alig érezhetően – a porcelánpohárkát. A csészét a hozzá tartozó aljra helyezték, amelyre kifröccsent pár opálos, áttetsző csepp. A pohár fenekén megszáradt teafüvet és a csészealjon kikötő teacseppeket leszámítva a kis csésze üres volt, ami arra engedett következtetni, hogy Lord Richwood még az ellene elkövetett bűntény előtt elfogyasztotta az italát, így a gyilkosság időintervalluma egy órával még tovább szűkíthető. Az észrevételemet közöltem a detektívvel, s gyorsan feljegyeztem a noteszomba, majd az asztalon heverő többi tárgyat is megvizsgáltam: egy kicsiny, de viszonylag vastag, bőrkötéses könyvecskét találtam, amelybe a lord a természetjárása közben felfedezett helyekről adott részletes tájleírást. Az utolsó bejegyzést a múlt hónapban írta. Zsákutca. Visszahelyeztem a kis naplót, s tovább kutakodtam, ám a többi tárgy is haszontalannak bizonyult. Az ott található régi zsebóra, bíborszegélyű zsebkendő, pár poros természetbúvár–kalauz (a lord valóban a természet nagy rajongójának bizonyult), néhány színes madártoll, penna és tintatartó nem árult el semmilyen titkot a gyilkosságról. Mr. Kerrish is átnézte a tárgyakat, de nem tűnt úgy, mintha valamilyen fontos dologra bukkant volna közöttük. Mély csalódottsággal töltött el, hogy semmilyen rajzot, névjegyet nem leltünk, vagy akár annak a bizonyítékát, hogy a Kalapácsos–rózsás bűnözőnek lenne bármiféle köze az esethez. Csak egy dolgot fedeztem fel, ami érdekesebbnek számított: az asztallap szélén egy halvány hamukört, ami akkor keletkezik, ha valaki a szivarja végét odanyomva oltja el a dohányterméket. Ezáltal rájöttem, hogy Lord Richwood sem képezett kivételt a hóbortos dohányzási szokásokkal rendelkező előkelő urak közül. Mr. Kerrish nem tulajdonított nagy jelentőséget a megállapításom alapjául szolgáló hamufoltnak, hiszen ő már hozzászokott a felsőbb réteg szokásaihoz, sőt néhánnyal ő is rendelkezett. Így tehát nem igazán zavartatta magát, amikor visszahelyezte az egyik átvizsgált könyvet, s véletlenül elkente a hamunyomot. Én sem foglalkoztam többet vele, hiszen eszembe jutott, hogy Mr. Kerrish már többször is megfeddett, amiért hajlamos vagyok arra, hogy jelentéktelen apróságokat elemzek túl, s ezáltal helytelen következtetéseket vonok le, amelyek csak hátráltatják a nyomozás előrehaladását. A detektív szerint nem az tesz valakit igazán jó nyomozóvá, ha elveszik a haszontalannak tetsző részletek kibogozásában, hanem az, hogy ha képes az apró nyomok és tekervényes, kusza szálak alkotta kép egészét átlátni.

– Sajnos nem találtunk semmiféle árulkodó jelet – összegezte Mr. Kerrish a küszöbön túl várakozó Lady Richwoodnak, aki láthatólag nem volt hajlandó betenni a lábát ebbe a baljós helyiségbe. – Amennyire meg tudtam állapítani, a tárgyakon csupán egyféle ujjnyomtöredék van, ami több mint valószínű, hogy Lord Richwoodé, a csészén pedig még egy, vélhetőleg a cselédé található meg, aki felhozta a teát a lordnak. – A nyomozó leguggolt, s tüzetesen megvizsgálta a szoba padlóját és a szőnyeget, majd a szék lábánál összegyűlt vértócsa elkenődött szélére mutatott. – Itt megfigyelhető egy apró cipőnyom, amely valószínűleg ahhoz a szolgálóhoz tartozik, aki rátalált a lord holttestére. Más lábnyomokat vagy sárfoltokat sem látok, pedig tegnap éppen esett az eső. Mire enged ez következtetni, Mr. Brown? – pillantott fel rám.

– Arra, hogy a tettes vélhetőleg már korábban letisztította a lábbelijét, vagyis a gyilkosságot megelőzően egy ideig a rezidencia épületében tartózkodott, s csak azután jött fel ide – feleltem.

– Kitűnő válasz, Mr. Brown – biccentett elismerően Mr. Kerrish. – Tehát az elkövető kizárólag azon az ajtón tudott bejönni – mutatott az egyetlen bejáratra.

– De az lehetetlen – vágott közbe az özvegy –, mert, mint ahogy már korábban említettem, a férjem nem tűrte, ha ok nélkül háborgatták csendes elmélkedése közben, ezért mindig kulcsra zárta ezt az ajtót, ha elhagyta a szobát vagy ha éppen bent tartózkodott. Amivel az előbb beengedtem magunkat, az Lord Richwood saját kulcsa volt, amelyet mindig a zsebében tartott.

– És azon kívül kinek van még kulcsa ehhez a helyiséghez? – érdeklődött a detektív.

– Kizárólag egy másolata van, de azt a kulcsárnő gondosan őrzi a rezidencia többi kulcsával együtt.

– Mit jelent ez, Mr. Brown? – tette ismét próbára következtetőképességemet Mr. Kerrish.

– Azt, hogy van egy nyomunk.

3. FEJEZET

A SZOLGÁLÓK

Lendületesen bekopogtattam a kulcsárnő szobájának ajtaján, s közben még egyszer átgondoltam az ügy részleteit. Amikor hajnalban elhagytam kényelmes ágyam meleg ölelését, a jegyzeteim segítségével összegeztem a tegnap esti nyomozás eredményeit, majd Mr. Kerrish kérésére megírtam és elküldtem a részletjelentést a rendőrségnek. Annyi biztos, hogy Lord Richwoodot délután hat és kilenc óra között, a kedvenc székében ülve gyilkolták meg aljas módon hátulról támadva. Az elkövető a helyiségben semmilyen árulkodó jelet vagy nyomot nem hagyott, tehát nem amatőrrel állunk szemben. Mivel a tettesnek először meg kellett szereznie a helyiség kulcsát, ezért először behatolt a rezidenciára, amíg a személyzet a vacsorával és annak elkészítésével foglalatoskodott, s csak utána lopózott fel a szobába. S amiért a lord kulcsán kívül csupán egy másolat létezik, amely nyitja azt a bizonyos ajtót, ezért a Mr. Kerrishsel folytatott rövid megbeszélés és egyeztetés után az első utam a kulcsárnő földszinten található, keleti cselédszárnybeli szobájába vezetett, amíg Mr. Kerrish Lord Richwood unokaöccsét kereste fel.

Miután a harmadik kopogtatásomra sem érkezett válasz, már éppen sarkon akartam fordulni, amikor az ajtó mégis kinyílt, és egy komor tekintetű asszony bukkant elő mögüle. A cselédség fekete–fehér egyenruháját viselte magas, de vézna testén. Sötétszürke haját szoros kontyba fogta. Szeme alatt sötét karikák éktelenkedtek, mintha már napok óta rosszul aludt volna. Keskeny ajkait mogorván pengevékonnyá szorította össze.

– Miben segíthetek, uram? – kérdezte kellemetlen, érdes hangján, amely burkolatlan szemrehányást és rosszallást hordozott magában.

– A kulcsárnővel beszélek? – kérdeztem pusztán udvariasságból, hiszen a háta mögött már megpillantottam a szoba falára felakasztgatott rengeteg kulcsot. Közben elővettem a jegyzettömbömet, s a legfelül lévő üres lap tetejére firkantott, előzőleg kiderített névre pillantottam. – Ön Mrs. Clumpett?

– Igen – válaszolta türelmetlenül. – Miben lehetek a szolgálatára?

– A rezidencia nyugati szárnyában található utolsó helyiség kulcsa iránt szeretnék érdeklődni.

– A lord kedvenc szobájának kulcsa? – A kulcsárnő szeme hirtelen elkerekedett. – Ön lenne Kerrish nyomozó, akinek az úrnő levelet küldött? Ilyen fiatal? És mondja, leleplezte már azt a gazembert, aki meggyilkolta jóságos urunkat? Talált bármilyen nyomot?

– Először is, én csak segéddetektív vagyok. A nyomozó úr éppen egy másik szemtanút, avagy lehetséges gyanúsítottat hallgat ki. Másodszor pedig az ügy részletei titkosítottak. Én csak a kulcs felől szeretnék érdeklődni.

– Tessék, itt van, megnézheti – hátrált be az apró szobába az asszony. – Minden kulcs a helyén van.

Amikor beléptem az egérlyuknak sem nevezhető, szűk helyiségbe, majdnem bevertem a fejemet a málló szemöldökfába. A dohos, ablaktalan szoba egyik sarkában egy kicsi, rongyokkal borított ágy kuporgott, mellette egy kis komóddal, ezeken kívül csak a kastély temérdek sok helyiségeinek kulcsai lógtak a falon függő fadeszkába vert, görbe szögekre akasztva. Mindegyik kulcs alá oda volt biggyesztve a szoba vagy helyiség neve, amelyiknek a zárját nyitotta. Mrs. Clumpett az egyik kulcssor végén függő másolatra mutatott. – Ez nyitja Lord Richwood kedvenc szobáját.

– Rendben. – Szóval nem csenték el a kulcsot. Vagy éppen már vissza is hozták. – Fel tudná idézni, mit csinált tegnapelőtt délután hat és kilenc óra között?

– Természetesen a munkámat végeztem: őriztem a kulcsokat és az éléstárat – intett göcsörtös hüvelykujjával a szemközti ajtó felé, amely mögött a kastély élelmiszerkamrája kapott helyet.

– Nem tapasztalt semmiféle furcsaságot?

Mrs. Clumpett elgondolkodva hunyorgott. – Azt hiszem, nem. Semmi szokatlant nem láttam.

– Mire használják a nyugati szárny többi szobáját? – Ha a tettes a gyilkosság előtt még elidőzött az épületben, akkor akár annak a számtalan helyiségnek egyikében is elbújhatott, amelyeknek az ajtaja előtt elmentünk tegnap, amikor a bűntény helyszínére igyekeztünk. Ebben az esetben nem ártana, ha ott is körbeszimatolnék.

– A nyugati szárny összes szobája elhagyatottan áll, egytől egyig le vannak zárva, kivéve a lord kedvenc helyiségét. Lord Richwood csukatta be őket, mert nem igazán szimpatizált elődjei pazarló életmódjával. – A szemét forgatta, és úgy tűnt, egy kis fintor suhant át sápadt arcán, mintha nem tudna elképzelni egy olyan tehetős urat, akihez nem tartozna hozzá a mértéktelen fényűzés.

– Azért köszönöm szépen a segítségét. – Enyhe csalódottsággal indultam kifelé, mivel ez a nyom nem vezetett sehová, hiszen, ha az asszony végig itt őrizte a kulcsokat, a gyilkos nem lophatta el. Ám hirtelen szöget ütött a fejemben egy gondolat, s megpördültem. – Várjon! Megkérdezhetem, hogy az előbb honnan tudta, hogy az úrnő levelet küldött Kerrish nyomozónak?

– Onnan, hogy én szoktam átvenni a küldeményeket, illetve átadni a leveleket a futárnak, és láttam a kopertán a címzett nevét – válaszolta vonakodva.

– És mikor szokott feljönni ide a futár? – kérdeztem, de már tudtam a választ, hiszen emlékeztem rá, ahogy feljegyeztem, hogy Lady Richwood elmondása szerint kik tartózkodtak a rezidencián a gyilkosság idejében.

A kulcsárnő különös arckifejezéssel méregetett. – Hát, hivatalosan szerdánként, de Lord Richwood külön kérésére vasárnaponként is. Viszont a nyomozó úrnak küldött levelet le kellett vinnem a városba, mert akkor már nem jött fel érte a futár, hiszen aznap már járt itt, és naponta kétszer nem jön fel.

– Vasárnaponként milyen időpontban hozza a leveleket?

Mrs. Clumpett a homlokára csapott. – Ó, most jut eszembe! Az előbb kérdezte, mit csináltam még tegnapelőtt délután. Rosszul mondtam, nem voltam végig itt a szobában, mert tizennyolc órakor éppen átadtam a futárnak a küldeményeket.

– Köszönöm, sokat segített – azzal már sarkon is fordultam, és szaladtam, hogy minél előbb megoszthassam Mr. Kerrishsel a felfedezésemet: tegnapelőtt tizennyolc órakor a kulcsárnő őrizetlenül hagyta a szobájában lévő kulcsokat, így az elkövető könnyedén besurranhatott, és elcsenhette, majd vissza is tehette a lord kedvenc helyiségének kulcsát. S mivel a levelek átvétele nem tarthatott túl sokáig, ezért a tettesnek nem is állt rendelkezésére annyi idő, vagyis a gyilkosság röviddel tizennyolc óra után történt. Tehát mégsem bizonyult zsákutcának ez a nyom.

Mr. Kerrish lakosztályának ajtaja előtt összefutottam a nyomozóval, aki pont visszatért a földszinti szalonszobából, ahol a lord unokaöccsével folytatott beszélgetést. A futástól levegő után kapkodva elhadartam a detektívnek az észrevételemet.

– Szép munka, Mr. Brown! – Mr. Kerrish szélesen elmosolyodott, és megveregette a vállamat. A dicséretét hallva jóleső érzés töltött el. – Ezzel egy lépéssel közelebb kerültünk a titok nyitjához. Ám én sem tétlenkedtem, amíg maga fontos felfedezéseket tett.

– Mit derített ki Mr. Richwoodról?

– Érdekes fiatalember, az egyszer biztos. Rövid társalgásunk alatt elárulta, hogy az apja elvesztése után kezdett szorosabb kapcsolatot kiépíteni a lorddal, évente többször is meglátogatta. Még a természetjárásaira is elkísérte. És éppen egy egy héttel ezelőtti időpontot választott arra, hogy megejtsen egy kirándulást ide, Edenville–be. Továbbá szándékában áll itt időzni addig, amíg mi detektívi kötelességeinkhez híven el nem végezzük a munkánkat. Meglehetősen gáláns úriember, hiszen elmondása szerint mindenben támogatni kívánja Lady Richwoodot ebben a nehéz időszakban.

– Megtudakolta, hol tartózkodott a gyilkosság idején?

– Elmondása szerint a szalonban múlatta szabadidejét a vacsora előtt, természetesen a lady társaságában. Láthatólag minden adandó alkalmat megragad, hogy elterelje az úrnő figyelmét a tragédiáról – jegyezte meg mintegy mellékesen.

– És megkérdezte már a cselédeket is erről?

Mr. Kerrish sokat sejtetően somolygott. – Ez a maga következő megbízatása lesz.

•

– Elnézést, feltehetek pár kérdést? – érdeklődtem a szakácsnőtől. – Vagy most éppen nem alkalmas az időpont? – tettem hozzá, amikor láttam, hogy a terebélyes szolgáló bozontos, szürke szemöldökei bosszúsan összeszaladtak. A nemtetszését csupán ez az egyetlen apró gesztus fejezte ki, mert azután zavartalanul folytatta a munkát, félretolta az ezüsttálcára helyezett teáskancsót, a hozzá tartozó cukortartót és egyéb tárolócsuprokat, összeállította az ebédre szánt friss péksüteményhez szükséges tésztát, mintha meg sem hallotta volna a kérdésemet.