Anne Raven: Kéjlak

© Anne Raven, 2023

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem
másolható, sokszorosítható, vagy használható fel
a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

A szerző eddig megjelent kötetei:

Illegális szerelem, 2021

Sekély, 2022

Egy riport ára, 2022

Szerkesztette: Kovács Attila

Korrektúra: Török Tünde

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

Tördelés: KFBook Design Studio

Facebook-oldal:

https://www.facebook.com/anneravenhu

Instagram-oldal: @anne_raven_page

TikTok: @anneravenwriter

ISBN 978-615-82324-1-8

Magánkiadás (Pitypang Könyvek)

Felelős kiadó: Anne Raven

2023

Első fejezet

ALLISON

– Ne, ne, ne, ne, ne – kiáltok fel, miközben egyszerre taposok a fékre, nyomom a dudát és kapok a tortásdoboz után, ami az anyósülésről a padló felé zuhan.

Az utolsó utáni másodpercben rántom vissza, valószínűleg hiába, mert már menthetetlenül szétkenődött a tejszínhab az oldalán.

A sor megáll előttem, és úgy fest, nem akar haladni.

– Ne már! – sóhajtok fel türelmetlenül.

Az előttem álló kocsi féklámpája a szemembe világít, a korai szürkület úgy borul a hangulatomra, akár az egyre sűrűbb esőfelhők Brighton fölé. Egy pillanatra fáradtan és csalódottan a támlára hajtom a fejem. Ez a nap felér egy rohadt katasztrófával, állapítom meg magamban keserűen.

Belenézek a visszapillantó tükörbe. A sminkem elkenődött, a reggeli frizurám romokban, és a tervem, hogy meglepem Rhyst az előléptetése alkalmából, kezd végérvényesen kudarcba fulladni. Elképesztően büszke voltam rá, amikor kinevezték vezető edzőnek. Tudtam, hogy ezzel nagy álma vált valóra. A foci az élete. Úgy terveztem ma korán végzek a munkával és meglepem, de a ribanc főnököm szemrebbenés nélkül keresztülhúzta a számításaimat, és most miatta késésben vagyok, reménytelenül beragadva egy dugóba, és valószínűleg már a tortának is annyi. Ki tudtam volna nyírni azt az álnok kígyót, akinek mindössze annyi a tehetsége, hogy végigkeféltesse magát a fél igazgatótanáccsal. Ennek ellenére el kellett fogadnom, hogy ő dirigál nekem, és nem fordítva. Elviseltem, mert kellett a fizetés, amit a cég minden hónapban a számlámra utalt.

Amíg nem mozdul a sor, újra hívom Rhyst, de csak a hangpostája jelentkezik be. Dühösen dobom vissza a táskámba a telefont. Gondolatban már öt különféle kínzási módszer jut eszembe, amiért nem reagál.

Nem tudom, miért csodálkozom, sosem figyel a telefonjára.

A harag helyét azonban gyorsan átveszi az aggodalom és a lelkiismeret-furdalás. Tudom, milyen keményen dolgozik. Mindketten azt tesszük, mostanában úgy érzem, másról sem szól az életünk. Egy éve vagyunk házasok, és már kezd felőrölni bennünket a pénz utáni hajsza. De ma végre félre akarom söpörni az aggódást, és nem akarok semmi mást, csak vad, szenvedélyes szexet a férjemmel.

Az ajkamba harapok a gondolatra.

Mennyivel jobb volt, amikor még a felelősség súlya és a kétszázezer font hitel gondja nem nyomta a vállunkat. A jelzálog, a törlesztőrészletek hamar felnőttet csináltak belőlünk. A napi robot pedig sablonos hétköznapokra ítélt minket. Én Brightonban dolgoztam szállodai értékesítőként, Rhys a Brighton & Hove Albion labdarúgóklubjában edzette a feltörekvő ificsapatot. Irigyeltem, mert szívből szerette a munkáját, én viszont csak a pénz miatt voltam még mindig a szállodában.

Végre megszólal a telefonom, és anélkül szólok bele, hogy megnézném, ki hív.

– Mondd, hogy minden oké?!

– Boldogot, Allison – ismerem fel legjobb barátnőm, Joanne hangját.

Mosolyt csal az arcomra, hiába Rhys hívása után epekedtem.

– Kösz – Húzom féloldalas mosolyra a számat –, hogy emlékeztetsz – fejezem be fintorogva.

– Nem értem, mire ez a hiszti, huszonöt évesnek lenni a világ legjobb dolga. Ha én annyi lennék, mindennap más pasit vinnék haza.

A vigyor úgy ül ki az arcomra, mint színes, édes cukormáz.

– Huszonöt vagy Joanne, és pontosan ezt teszed!

– Na látod, erről van szó – kacag.

– Csupán egyetlen bökkenő van ezzel – felelem vidáman. – Férjnél vagyok.

– Az ember követ el hibákat, de még helyrehozhatod – jön zsigerből a válasza.

Miközben leteremtem Joanne-t, szomorúan konstatálom, hogy közte és Rhys között a kapcsolat továbbra sem rózsás. Évek alatt sem sikerült megbékítenem őket egymással, és mostanra már feladtam.

Azért utálják egymást annyira, mert Rhys és Joanne bátyja, Oliver egyszerre hajtottak rám. Rhys lett a befutó, és ez keserű nyomot hagyott Joanne-ban. Tény, nem volt egy szerencsés helyzet, tekintve, hogy Joanne sokkal régebb óta az életem része, mint Rhys, de nem tudtam megmásítani a történteket. Hiába próbáltam magyarázni, hogy a szívnek nem lehet parancsolni, máig nem érti, miért nem a testvérét választottam.

Elmélázva meredek a szélvédőre, amire kövér esőcseppek csapódnak. Először csak itt-ott torpedót játszva ütődnek az üvegnek, majd egyre sűrűbb, egyre makacsabb, hangosabb táncba kezdenek, végül kíméletlenül lecsap a vihar.

Még ez is.

A sor megindul, és megment attól, hogy reagáljak Joanne megjegyzésére.

– Most mennem kell, később hívlak! – Kinyomom, és végre tempósan haladok hazafelé.

Az ablaktörlő eszeveszetten jár, a tekintetem élesen az útra szegeződik. Gyűlölök esőben vezetni, még inkább szürkületben, de szerencsére nem nagy távolságot kell megtennem, és az autóm szinte magától hazatalál. Portslade-ben minden utca egyforma, minden ház ugyanolyan, én mégis a sajátunkat tartom a legtökéletesebbnek mind közül. Dél-Anglia ódon ékszerdobozában, gyakorlatilag Brighton kertvárosában áll, a Braemore Roadon. A hely, amit az otthonomnak nevezek, és ahol a férjem és a kutyám vár.

Az esőfüggönyön át megpillantom Rhys kocsiját, elállta a bejáratot. Kénytelen vagyok a szomszéd előtt parkolni, azaz az ikerház másik oldalán. Hónapok óta lakatlan, tudom, senkinek nem leszek útban. Fintorogva emelem a tekintetem az ég felé, reménykedve abban, hogy ahogy jött, úgy gyorsan el is húz a szürke viharfelhő, de hiába szuggerálom, fikarcnyi jelét sem mutatja annak, hogy csillapodni akarna. Összeszedem a kocsiban a cuccaimat, a tortát, veszek egy mély lélegzetet, és a táskámat a fejem fölé tartva rohanok a bejárat felé. Másodpercek alatt bőrig ázom. Mire előkotrom a kulcsot, a hajam csuromvíz lesz. Mikor végre bejutok, a hátammal nyomom be magam után a széles faajtót.

– A fenébe – morgom, amikor meglátom magamat az előszoba tükrében.

Úgy festek, mint egy csapzott kutya. Sötétbarna hajam a fejbőrömre tapad, szinte feketének tűnik, folyik belőle a víz, a ruhám átázva, a sminkem utolsó foszlánya szétfolyva terül el sötét színű szemem körül. Lerakom a dobozt a konyhaszigetre.

– Rhys! – kiáltok fel az emeletre, amikor látom, hogy a nappali üres, de a kandalló feletti tévé, ami gyakorlatilag beteríti az egész falat, üvölt. Utáltam azt a vacakot, a nappali ízléses berendezése eltörpült mellette, de a férjem rajong érte.

– Megjöttem – kiáltottam újra, válasz továbbra sincs.

Elindulok felfelé, mikor megjelenik Rhys, és már jön is felém. Látszik rajta, meglepődött. Lustán kócos, szőke hajába túr hosszú ujjaival, és közben a faliórára pillant. Terpeszkedő vigyorba fordul az ajkam, és a gyomromban verdeső pillangók táncra perdülnek, miközben az ölelésébe bújok.

Meleg.

Erős.

Sportos.

– Uhh, jól eláztál. – Fintorog, amikor hideg és nedves hajam az alkarjához ér. – Hogyhogy már itthon?

A tortásdoboz felé pillantok, követi a tekintetem, de nem érti. A homlokát ráncolja.

– Miért is? – terül el a tiszta döbbenet az arcán, majd lassan elsimulnak rajta a gondolkodó ráncok. – Basszus, a szülinapod! – Kiált fel.

– Igen, de nem ezért – mondom gyorsan, és közben beletúrok a hajába, egy tincset pedig az ujjam köré tekerek. – Vezető edző lettél, ez nagy dolog!

Szerelmes pillantással figyelem. Lassan felemeli az állam, és lágy csókot nyom az ajkamra. Tekintete az enyémbe mélyed, amit Candy ugatása tör meg. Az én Jack Russel terrieremé, aki Rhys szerint inkább hasonlít egy patkányhoz, mint egy nyalókához, ahogy én hívom.

– Kuss! – förmed rá a válla felett, de aztán azonnal visszafordul felém. Zavartan mosolyog. – Szóval, köszönöm! Tényleg nagy dolog, és imádom, hogy ilyen önzetlen vagy. Tudod, mit? Húzzunk el itthonról. – Nyúl a kabátja után. – Most azonnal. Elviszlek vacsorázni.

Érzem, ahogy a karomat húzza, de megállítom.

– Várj, legalább hadd szaladjak fel átöltözni, szörnyen nézek ki.

Nagy tenyere a vállamon pihen.

– Gyönyörű vagy, így ahogy vagy – sötétedik el írisze, és egy pillanat alatt elcsábít.

Elnevetem magam, imádom a lelkesedését, és azt is, hogy örömet akar szerezni, de tisztában vagyok vele, hogy festek.

– Csak egy perc – húzom ki magam a szorításából. Legalábbis megpróbálom, de nem enged.

Kérdő pillantást vetek rá, és csak ebben a pillanatban válik láthatóvá a szemében háborgó feszültség. A tarkójához kap, tekintete a lépcső felé téved.

A mosolyom eltűnik. A konyhasziget sarkán két üres pohár és egy üveg bontott pezsgő tűnik fel.

– Rhys? – ejtem ki a nevét elnyújtva, mintha túl sokáig rágtam volna a betűket.

Várom, hogy feleljen néma kérdésemre, de csak áll, előbb sötéten néz, aztán dühösen, végül vádlón, mintha minden az én hibám lenne. Elereszti a karom, hátrál. Megrántja a vállát.

Ez nem lehet a valóság.

Minden porcikám tiltakozik az ellen, amit az eszem már felfog, de a lelkem még harcol ellene. Nem felel, de a hallgatása megöli a bennem pislákoló reményt. Az árulás szele megcsap, és mindössze egyetlen kérdés hagyja el a torkomat. – Miért?

Második fejezet

JAKE WILSON

Közönyös, halk léptekkel haladok a nő után, aki alig pár perce mutatkozott be, de már gőzöm sincs, hogy hívják. Amber, Amy, Amanda… Nem számít. A lényeg úgysem ő, hanem a ház. A tekintetem gyorsan mozog, ahogy helyiségről helyiségre járunk. Tágas nappali, nagy konyha, óriási ablakok, az emeleten három hálószoba, fürdő. A ház nem mai darab, a viktoriánus jegyek szinte minden szegletében fellelhetőek, őszintén szólva kicsit sem hasonlít a mostani lakásomhoz. Igazából egy leprafészek ahhoz képest. Az enyém modern, egyenes vonalú és tágas, és a központban van. Ez olcsó, régi és rohadtul nem a városban van. De pont ez a lényeg. Minél messzebb kerülni Londontól, és hátrahagyni mindent, ami oda köt.

Zsebre tett kézzel állok meg a fiatal nő előtt a lépcsőfordulóban, és megigazítom a nyakkendőmet. Melegem van. A kora nyári napsütés átmelegítette a falakat.

– Mikor költözhető? – szakítom félbe, mert unom hallgatni, ahogy egyfolytában a kavicsos tengerpartról áradozik. A lelkesedése dicséretes, de a lényeget akarom tudni.

Egy pillanatra elakad a lélegzete, megrebben feketére festett, hosszúra nyúló szempillája, de aztán gyors pillantást vet mindent tudó mappájába, majd szélesen elvigyorodik. Ahogy elővillannak fehér fogai, egy másodpercre megakad rajta a tekintetem. Huszonnyolc körül járhat, maximum harminc, arca még bőven fiatal, de már mélyülnek rajta a vonások. Igen, határozottan velem egykorúnak tűnik. Sokat beszél, de nem csapong. Lejjebb siklik a tekintetem. Az alakja olyan, mint akit hetek óta éheztetnek. Tisztán látom a blúza alatt kidomborodó szegycsontját, a dekoltázsánál szembetűnik sápadt bőre.

– Gyakorlatilag bármikor – feleli kisvártatva.

Az idő szorít, az új munkahelyemen alig egy hét múlva kezdek. Nem tudok, és nem is akarok több tucat házat végignézni. A célnak ez is tökéletesen megfelel, és a bérleti díj nevetségesen alacsony. A fapadlós nappaliban elterülő szürke, jellegtelen kanapéra meredek, amit óriási párnák öveznek mindkét oldalról. A kandalló előtt szőnyeg, a kiugró fülkében egy tágas homokszínű szövetfotel kapott helyet, mellette állólámpa, könyvespolc. Meghitt olvasósarok.

A szívem hevesebben ver.

Sarah mindig is akart egy ilyet.

A konyha semmi extra. Koszosfehér lakkozott bútor, fekete, díszes gombfogantyúkkal, és sötétszürke kvarc munkalappal, óriási mosogatótálcával. Mosogatógép sehol. Az ablakai az utcára néznek.

– A bútorok? – kérdezem türelmetlenül, végigsimítok a tarkómon.

– A házhoz tartoznak – feleli gyorsan. Azt hiszem, sikerült ráaggatnom a belőlem áradó feszültséget. Tétován tipródik cappuccinószínű magas sarkújában. A fapadló megnyikordul a talpa alatt.

A pillantásom visszaterelődik az emelet felé, a kopott lépcsőfokok irányába a divatjamúlt korlát mentén.

A gondolataim elkalandoznak, és visszarepítenek az időben. Sarah képe kúszik be, ahogy a lépcső tetején áll. Ámulatba ejt a szépsége, a vidámsága, a kisugárzása. Arcán széles, élettel teli mosoly, kék szeme vidám, csillog a boldogságtól. Aranyszínű haja dúsan, göndören omlik a vállára. Úgy fest, mint egy angyal hófehér, földig érő selyemruhájában, ami tökéletes alakjára tapad. És az is. Nem látok mást, csak őt, nem számít a rengeteg ember a hátam mögött, akiknek ugyanúgy elakad a lélegzetük a látványtól.

Megdörzsölöm az orrnyergem.

Az ingatlanos folyamatos locsogása kelletlenül ránt vissza a kellemetlen jelenbe, és talán a türelmetlenségem, vagy a nyavalyás olvasósarok miatt, de döntök.

– Kiveszem – vágom ketté a pillanatot, és még mindig nem emlékszem, hogy hívják a nőt.

Meglepetés suhan át az arcán, mintha nem erre a válaszra számított volna, de gyorsan rendezi a vonásait. Keze végigsimít világos szoknyáján, pislogva bólint, arca pirospozsgásra vált.

– Higgye el, ez a hely maga a paradicsom – áradozik tovább. – Nem véletlenül akarnak egyre többen ide költözni.

– Én nem akartam – csúszik ki a számom hűvösen, a nő megdermed, zavarában az egyik ujja köré tekeri a haját. – Tudja, a feleségem a közelben nőtt fel. – Teszem hozzá, magyarázatként, hogy oldjam a hirtelen jött feszültséget.

Enyhül a zavara.

– Hogy hívják a feleségét? – kérdezi barátságosan.

– Sarah-nak – ejtem ki melegen a nevét.

Az órámra pillantok, jelezve, hogy sietnék. A bejárat felé ballagok.

– Ketten költöznek? – folytatja a locsogást.

Felsóhajtok.

– Igen – felelem kelletlenül.

Amúgy mi köze hozzá?

– Nagyon bízhat magában a felesége, ha egy ilyen horderejű döntést, mint a lakáskérdés, teljesen magára hagy – jegyzi meg, miközben mellettem tipeg.

A kezem ökölbe szorul, dühösen ráncolom össze a homlokom. Már a kilincset fogom, de visszafordulok felé. Meg sem kell szólalnom. Elhallgat, amint meglátja az arckifejezésem.

Soha nem én akartam ideköltözni, hanem Sarah. És ha nem vonakodtam volna annyira az ötlettől, akkor most valóban ő állna itt, nem pedig én. Ezerszer elmondta, gyűlöli Londont, mert büdös, koszos és zsúfolt, de a munkám oda kötött. És eszem ágában sem volt feladni.

Mostanáig.

Hogy mi változott?

Minden.

Már nem számít más, csak ő…

Bármire hajlandó vagyok, hogy helyrehozzam a hibáimat. Ha ehhez az kell, hogy felforgassam az életem, akkor megteszem. Kilépek a komfortzónámból. Elvállalom a brightoni szoftverfejlesztő cég vezetését és lecserélem a fővárost egy halászfalura, épp ahogy Sarah megálmodta. Ahová gyerekeket, kutyát és egy boldog jövőt képzelt el kettőnknek.

Kutyát.

Felhorkantok a képtelen gondolatra, miközben a kocsimhoz sétálok, és hátrahagyom a hogy is hívják Amber, Amy, Amanda nevű közvetítőm. Sarah-val mindketten annyit dolgoztunk, hogy mindig úgy véltem, nem fér bele egy kutya az életünkbe. Arról nem is beszélve, mennyire kívül állt a komfortzónámon.

Az út a holborni lakásom és Portslade között alig egy óra. Nem nagy távolság, de ahhoz épp elég, hogy ne akarjam mindennap megtenni. De nem hazamegyek, hanem egyenesen a szüleim háza felé veszem az irányt Nyugat-London Notting Hill-i negyedébe. Leparkolok a vörös téglával kirakott épület előtt. A hátsó ülésről előveszem az ajándékdobozt, és csak remélni merem, hogy sikere lesz. Az utcát elárasztó színes sorházak kavalkádjában egy egyszerű és hagyományos, kiugró fülkéjű házba lépek. Nem tudok elmenni a tény mellett, hogy a ma kibérelt lakás erősen hajaz a szüleimére, bár kicsit lepukkantabb. De ez nem érdekel, a kérdés végre megoldódott, a papírmunka folyamatban, már csak a költöztetőkkel kell egyeztetnem, hogy elvigyék majd azt a pár dolgot, amit nem tudok betuszkolni a Toyotámba.

Ahogy belépek a nappaliba, anyám azonnal elém siet. Mandulaformájú szeme sarkában mély ráncok ülnek, meghazudtolva egyébként fiatal korát. Még nincs ötven, de egy egész élet fájdalmát tükrözi a tekintete. Apám a konyhaasztalnál ülve néz minket. Nem szól, csak némán figyel. Lustán a kávéját kavargatja.

Mélyet sóhajtok.

– Hol van? – kérdezem anyámat nyugalmat erőltetve magamra.

– Az emeleten – feleli apám anyám helyett. – Nem akar lejönni.

Némán bólintok.

– Türelmesnek kell lenned hozzá – figyelmeztet aggodalmasan. – Nehéz időszakon kellett keresztülmennie.

Homlokráncolva tekintek el apró termete felett. Inkább, mint hogy a szemébe kelljen néznem. Másodpercekig a barna hajából előbukó ősz tincseket tanulmányozom. A legtöbbet nekem köszönhette, és azt is elfogadtam volna, ha azt kéri, soha többé ne lépjem át a ház küszöbét, de nem tette. Soha. Akkor sem, amikor gyáva voltam, és megfutamodtam a problémák elől.

Nem vagyok büszke rá, de most megpróbálok mindent helyrehozni.

Talán még nem késő.

Végigsöprök a kezemmel fekete hajamon. Apám apró bólintása mozdít el a helyemről. Nem az a lelkizős fajta, egyszerű ember, csak akkor beszél, ha kell, de mindig figyel, és mindig lehet rá számítani.

– Igen – préselem ki magamból a megkésett választ. – Tudom.

Nem telik el úgy egyetlen másodperc sem az életemben, hogy ne tudnám. És nem telik el úgy egyetlen éjszaka sem, hogy ne kísértene a pillanat, amikor minden összeomlott. A romok pedig maguk alá gyűrtek egy időre.

A piros masnival átkötött csomagot szorongatom az ujjaim között, teszek egy lépést előre, de megtorpanok. Most, hogy itt vagyok és szembe kell néznem a hibáimmal, a dolog nehezebbnek tűnik, mint hittem.

– Biztosan jó ez így? – fordulok vissza anyám fele. – Itt biztonságban van. Vigyáztok rá, szeretitek, gondoskodtok róla úgy, ahogy talán én sosem leszek képes.

– Te talán nem szereted? – csap apám alig hallhatóan az asztalra.

Jogos a felháborodása, és megérdemlem a haragját.

– Nem tudom, képes leszek-e elviselni – vallom be szégyenkezve, lesütött szemmel. – Ha ránézek…

– Talán el akarod veszíteni? – suttogja anyám szomorúan. – Hibáztál, igen. Ahogy Sarah is, de ezt most a te dolgod helyrehozni.

A résnyire nyitott ajtót a tenyeremmel nyomom be. Azonnal meglátom. A baldachinos ágy közepén fekszik. Nem mozdul, meg se rezzen az érkezésemre. Üresen mered maga elé. Szőke, hosszú haja az arcába lóg.

Leülök az ágy szélére, elsimítom a tincseit, de nem szólalok meg, egy darabig csak némán nézem.

Olyan gyönyörű.

Olyan szomorú.

– Tudom, hogy haragszol rám – reszelős a hangom, ideges vagyok, ez minden szavamon érződik –, és minden okod megvan rá. Cserben hagytalak, és nem tudom visszaforgatni az időt. Bár megtehetném, de sajnos képtelenség.

Arca akár egy kőszoboré.

Semmi.

– Nem tudom miért történtek így a dolgok, ha tudnám, soha nem engedném újra megtörténni.

Semmi.

– Szeretlek! Ezt el kell hinned nekem.

Semmi.

Egyre hevesebb vagyok, és egyre kétségbeesettebb, de ő nem moccan, nem felel. Dacos hallgatása kikészít, bár tudom, megérdemlem, hogy vezekeljek.

Némaság.

Üresség.

Ő ezzel büntet.

Behunyom a szemem, hogy erőt gyűjtsek.

– Ma kibéreltem az új otthonunkat. Tágas és világos. Képzeld, még olvasósarok is van. – Elcsuklik a hangom. Nulla reakció. Tehetetlennek érzem magam. Azt kívánom, bár kiabálna, üvöltene velem. Az is jobb lenne. Minden jobb lenne ennél.

A csend megöl.

Elfordítja a fejét, hogy még csak rám se kelljen néznie, de észreveszek egy legördülő könnycseppet az arcán.

Talán van remény.

Felállok, és az ablak elé sétálok. Pár másodpercig csak meredek magam elé, a járókelőket nézem, a forgalmat, a nyüzsgést, az életet. Itt bent mintha megszűnt volna az élet. Égető vágyat érzek egy cigarettára, de elnyomom a gondolatot. Lenézek a dobozra, amit még mindig a kezemben szorongatok, kapaszkodok belé, mint valami reménysugárba. Nehéz léptekkel térek vissza hozzá, de már nem nagyon akarok beszélni. Odateszem az ajándékomat az éjjeliszekrényre, és azt kívánom, hogy később, amikor már nem leszek itt, kinyissa.

– Csak egy esélyt kérek – préselem ki magamból, aztán összeszorítom a szám szélét.

Várok, de megfeneklik a pillanat, ahogy minden eddigi, ez is kudarcba fullad.

De nem adom fel!

Harmadik fejezet

ALLISON

A körmöm alatti piszokra koncentrálok, amit a reggeli tűzhely surpákolása után képtelen voltam eltüntetni, a mély, egyenetlen sebhelyre a tenyeremen, amit a több tucat pohár mosogatása közben szereztem, az egyik széttört a kezemben, az égési sérülésemre az ujjbütykömön, amit alig egy órája a vaslap okozott. Csak egy szimpla vasárnap reggel, amit megfűszerez az élet.

Ez volt az extra juttatás, amit a munkahelyemen, a Brightont és Hove-ot határoló Dyke Road menti Jump in Bisztróban szereztem. Gyűlöltem, de ez nem volt újdonság. A dagadék főnököm zsírtól csöpögő hajától okádni tudtam volna, és amikor beszélt, úgy fújtatott, mint egy kivénhedt ló. De nem ez volt a legrosszabb, amit el tudtam képzelni magamnak. Egész jól fizetett, egészen ma délutánig, amíg azért az apró incidensért ki nem rúgott. A disznó!

– Allison, figyelsz te rám egyáltalán? – ráncigált vissza Oliver hangja a valóságba. A valóságba, ami a bisztrónál is nyomorultabb.

Joanne bátyja vagy két fejjel magasabb nálam, alig fér el a rendőrautóban, testalkata miatt kissé esetlenül mozog a szűk helyen, a hangja aggodalmasan cseng.

Megmasszírozom a halántékom, és összeszedem a gondolataimat, mielőtt rá pillantanék. Az ő egyenruhája makulátlanul feszül a mellkasára. Elszégyellem magam. Az én munkaruhám kávéfoltos, a hajam összeragadt a konyhai gőztől, és annyira lefogytam az elmúlt hónapokban, hogy lóg rajtam minden gönc.

Bár ezért legalább tudom, kit okoljak.

– Csak tegyél ki otthon, megleszek – mutatok a ház felé, ahová lassan elérünk.

Oliver ingatja a fejét, leparkol, de nem enged kiszállni.

– Ez volt az utolsó, Allison – figyelmeztet sóhajtva, de a hangja inkább aggódó, mintsem fenyegető. – Többet nem tudlak kihúzni a csávából.

– Nem kértelek rá most sem – vetem oda hálátlanul, pedig igaza van, rohadtul neki köszönhetem, hogy nem kell egy cellában tölteni a napomat.

A szemem sarkából látom, ahogy ingatja a fejét.

– Ez nem te vagy – mondja ki hangosan.

Igaza van, nem voltam már az a lány, akit ismert, de nem voltam az a lány se, aki ma megmogyorózott egy vendéget, amiért az beszólt neki, és emiatt kirúgták az állásából. Az elmúlt fél évben a harmadikból. Ez a lány sem voltam. Mégis megtettem. Mégis én tettem.

Megérzem Oliver kezét a combomon. Vigaszt próbál nyújtani, biztatni, erőt adni, de csak még nyomorultabbul érzem magam az érintésétől. Egy hosszú másodpercre melegséget sugárzó tekintetébe révedek, de aztán ahogy elveszi a kezét, elfordítja a fejét is, az üléstámlának dönti és behunyja a szemét, mintha egy pillanatnyi időt akarna adni magának. Érdekes, hogy röpke érintésének hiánya nyomot hagy, és emlékeket hoz elő.

Vajon még vonzódik hozzám? Szépnek tart? Kíván?

Képtelen ötlet. Ostobaság.

Gondolatban megrázom magam, hogy kijózanodjak. Önkéntelenül is végignézek az alakomon.

Ebben a pillanatban semmi vonzó nincs bennem, de valamiért ki akarom deríteni, hogy ő így gondolja-e. A testem mozdul felé, ujjam rákulcsolódik combján pihenő kézfejére. Meleg és puha. Azonnal reagál. Rám kapja a tekintetét. Elszántan nézek rá, miközben hüvelykujjammal simogatom a bőrét. Szeme óvatos, figyel, kivár, de nem állít meg. Tudom, hogy kedvel, mindig is kedvelt, és ha nem jön Rhys, akkor több is lehetett volna köztünk.

Tudom, hogy le kellene állnom, már csak Joanne miatt is. A legjobb barátnőm, a támaszom, a testvérem. Nem szórakozhatok a bátyjával. Mégsem állok le. Kihívásként tekintek rá. Nem akarok tőle semmit, de éhezem arra a látványra, ahogy megkíván, a tudatra, hogy vágyik rám, hogy nőként néz rám, nem pedig valakire, akibe bele lehet rúgni. Akit félre lehet lökni.

A házam előtt állunk, akár be is hívhatnám, de félek. Olyan nyomorult az életem, olyan szürke, hogy néha úgy érzem, egyszerűen eltűnök, felszívódok belőle. Újra pezsegni akarok, érezni, élvezni, élni. Átügyeskedem magam az ő oldalára, és az ölébe mászom. Simán elférek Oliver teste és a kormánykerék között. A szoknyám felcsúszik, de nem érdekel, hozzápréselem magam a csípőjéhez, két kézzel durván a hajába túrok. Hátraveti a fejét, úgy néz fel rám. Opálkék szeme lángra lobban, hiába igyekszik türtőztetni magát. Mozogni kezdek rajta. Úgy viselkedem, mint akinek elment az esze. A hátam mögött megmarkolom a kormánykereket, és nekifeszülök Olilvernek. Ezt már nem bírja higgadtan elviselni. A derekam köré fonja óriási tenyerét, és hevesen az öléhez présel. Érzem őt a ruha alatt, és ez feltüzel. Ahogy az is, hogy egy rendőrautóban vagyunk, a nyílt utcán, ahol bármelyik pillanatban megláthatnak.

Mi ütött belém?

Közelebb hajolok hozzá, amitől a hajam előrehullik. Csak remélni merem, hogy nem vette át a bisztró konyhájában terjengő olajszagot. Oliver tenyere feljebb siklik a hátamon, a lapockámon, majd a vállamra simul. Mellem szorosan a mellkasának préselődik, megemelkedik a pulzusom, az adrenalin az ereimben száguld, elragad, és könnyedén magával vonszol. Felnyögök az ismeretlen, izgalmas érzéstől, ám amikor a szája felé közelítek, megállít. Ujjai vasmarokként tartanak a helyemen. Feldúlt tekintete az enyémet tükrözi, légzése egyenetlen, a kocsi légtere fojtott vágytól terhes, mégsem csókol meg.

Nem értem.

– Kérlek, ne csinálj ostobaságot – szólal meg rekedten. Állkapcsa megfeszül, de határozottsága egyértelmű. – És én sem tehetem.

Eltelik pár másodperc, míg leesik, hogy visszautasított. A szégyen hullámokban tör rám, de nem marad sokáig. Helyét átveszi az ismerős harag, a mérhetetlen csalódottság, ami pontosan fél éve tiporja a magabiztosságomat sárba, és löki egyre mélyebbre a lelkem. Szó nélkül mászom le róla, dühösen kiszállok, és nagy lendülettel kinyitom, majd bevágom a kocsija ajtaját, aztán minden további szócséplés nélkül magára hagyom.

Nem kell sokat várnom Joanne érkezésére, még arra is alig hagy időt, hogy lezuhanyozzam és átöltözzem. Akárhogy számolom, Ferring és Portslade között legalább tizenkét mérföld távolság van, de ő már a küszöbömön toporzékol, pedig az ezeréves Mini Coopere nem éppen az utak réme.

Ma rekordidőt futott.

Hangos sóhajjal veszem tudomásul a jelenlétét. Kettőnk közül mindig én voltam a józanabb, a felelősségteljesebb, az, aki inkább férjhez ment huszonnégy évesen a boldog életre és családra áhítozva, mintsem belevesse magát az élet habos oldalába, ahogy Joanne tette. Most mégis ő néz rám kérdőn, azzal a „normális vagy” pillantással, amivel az utóbbi időben egyre többet találkozom.

– Hadd találjam ki – nézek rá fintorogva, és színpadiasan a plafon felé emelem a tekintetemet. – Oliver elmondta, hogy rossz kislány voltam.

Csak forgatja nagy, zöld szemét, és ezzel egyre jobban frusztrál. Szélesre tárom az ajtót, és inkább beengedem, még mielőtt az egész utcával megosztja a véleményét. Egyenesen a nappaliba trappol mellettem, de nem követem. A konyhába megyek, és kitárom a hűtőszekrény ajtaját. Nincs benne más, mint egy darab sajt és egy üveg portói. Mostanában ezen élek. Ráérősen töltök magamnak egy pohár bort.

– Ehhez kicsit korán van még, nem? – jegyzi meg szarkasztikusan.

– Mihez képest? – Rántom meg a vállam, és szándékosan színig töltöm a poharamat. – Kérsz?

Nyilván nem, mert vezet, de piszkálni akarom.

– Ahhoz képest – vág bele erősen megnyomva a szavakat –, hogy még csak délután kettő van, és ahhoz képest, hogy a bátyám épp most húzta ki a segged a szarból. – Drámai hatásszünetet tart, amire felvonom a szemöldököm. – Már megint. – Folytatja. – És ahhoz képest, hogy azt mondta, teljesen kivetkőztél magadból. Bármit is jelentsen ez.

Csak hümmögök válasz helyett.

Hát a vetkőzésig nem jutottunk el.

Frissen mosott hajamba túrok. Vajon Oliver tökéletes úriember akart lenni, vagy csak nem szerette volna bevallani a húgának, hogy egy pillanatra ő is engedett a kísértésnek?

Végignézek Joanne alakján, gyönyörű, egyenes, fényes, mézbarna haján, kihívóan élénkre sminkelt arcán, megbotránkoztatóan rövid és szemérmetlen ruháján, amiből egy rossz mozdulat, és menthetetlenül kilátszik mindene. Egy pillanatra eltűnődöm, talán szóvá kellene tennem, öltsön apácajelmezt, mielőtt prédikálásra adja a fejét, de végül csak megemelem a szemöldököm, és látványosan belekortyolok a poharamba. Ő mindig is ilyen volt, kihívó, nagyszájú és egyenes.

És én pont így szerettem.

Lesütöm a szemem, fojtogat a bűntudat, amiért rázúdítottam a haragomat. Kimerülten levágódom a konyhasziget melletti bárszékre, és a borospohárba kapaszkodom.

– Gyerünk, mondd, hogy egy csődtömeg vagyok – adom fel a harcot Joanne-nal és magammal szemben is.

– Eszemben sincs ítélkezni, Alli – lágyul el a hangja és leül a másik oldalra. – A legjobb barátnőm vagy, azért vagyok itt, hogy meghallgassalak.

– Kösz – felelem kurtán –, de nem nagyon van mit mondanom.

– Mi történt?

– Az a pasi a bisztróban felajánlotta, hogy szívesen kezelésbe vesz a műszakom végén, ha már Rhys úgysem tart rám igényt.

Na igen, Rhys feleségének lenni, így utólag, több szempontból is hátrányosnak bizonyult. Mivel itt mindenki imádta a focit, sokan felnéztek rá, és ismerték. A fiús anyukák szabályosan kisestélyiben hordták a gyerekeiket az edzésekre, hogy felhívják magukra a figyelmét. Ez azt jelentette, bármit tett, a hír gyorsabban terjedt a környéken, mint a futótűz, és sokáig beszédtéma maradt.

Ahogy én is.

Én voltam Rhys felszarvazott felesége.

– A mocsok – háborog Joanne. – Remélem, még most is a golyóit jegeli!

– Hát, ha így is van, ez nem segít visszakapni a munkámat.

– Olyan munkát bárhol találsz, te is tudod. – Veti oda könnyedén. – Brighton hemzseg a vendéglátóhelyektől.

– Akár a szállodáktól, mégsem kapok állást egyikben sem, amióta Megan megdugatta magát Rhysszal, és kirúgatott a munkahelyemről az igazgatótanáccsal. Soha nem mosom le magamról a hazugságait.

Az az álnok kígyó tett róla, hogy a környék összes fontos hotellánca megismerje a nevemet. De én voltam a címeres ökör, amikor bemutattam őket egymásnak azon a karácsonyi bulin. Most már tudom, hogy minden ott kezdődött közöttük. Annyira vak voltam, annyira ostoba, annyira szerelmesen naiv.

De ez már elmúlt. Abban az átkozott percben, amikor a valóság utolért, minden megváltozott.

A másodperc, amikor Rhys tekintete találkozott az enyémmel, szétfolyt, elnyúlt, akár egy rossz szappanopera-jelenet. Lepergett előttem minden, ami ilyenkor szokott. Az árulása megbénított, a fájdalom gúzsba kötött, az egész olyan volt, mint egy rohadt rémálom. Rhys nem mentegetőzött. Tekintete a nőre tévedt, és miután felismertem, duplán elárulva éreztem magam.

A ribanc főnököm, Megan Davies, aki nem elég, hogy nap mint nap megkeserítette az életemet, akkor és ott elvette tőlem a legfontosabbat. Nem láttam rajta megbánást. A szégyen legapróbb jelét sem mutatta. Persze hogy nem. Öntelt volt, büszke, gyönyörű és tökéletes. Tökéletes Rhys számára, mert a szívem mélyén mindig is tudtam, hogy nem én vagyok neki a tízpontos lány. Mégis, amikor elvett, mélyen elnyomtam magamban ezt az érzést. Hűséges voltam, kitartó, odaadó, és a végletekig törekedtem arra, hogy jó felesége legyek. Vak voltam, amikor azt hittem megváltozott a kedvemért. Ez volt ő, ez volt a valódi arca. A mindig menő srác, aki túl büszke ahhoz, hogy feladja a szabadságát. De a cserbenhagyás súlya, a megalázottság terhe, a hűtlenség arculcsapása ettől még úgy nehezedett a vállamra, akár egy kőszikla.

Candy éles vakkantása hoz vissza a jelenbe, eddig a kandalló melletti sarokban durmolt. A lábamhoz siet, apró léptei kopognak a padlón. Leszállok hozzá, és megvakargatom a fülét, tudom, hogy élvezi.

– Tudom, hogy pocsék érzés, de gondolj arra, hogy az a nő megszabadított Rhystól – mondja közben Joanne.

Soha nem titkolta, hogy utálja Rhyst, és már nem is hibáztatom érte, de téved, sajnos nem szabadultam meg tőle. Fintorra húzom az ajkam.

– Még nem. – Sóhajtok fel, miközben felegyenesedem. – Nem írta alá a válási papírokat.

Candy a lábamnál köröz, simogatást követel.

– Mi? – kiált fel éles hangon. – Mi a francért nem?

– Részt akar a házból.

– De hiszen ez a tiéd, az örökséged. Semmi köze hozzá.

Leemelek a konyhapultról egy levelet, Joanne elé csúsztatom.

– Ezt mondd az ügyvédjének, mert lassan megfojt – közlöm szárazon, és újra a számhoz emelem a borospoharat. – Ő is, és a bank is.

Joanne az egyetlen, aki tisztában van az anyagi helyzetemmel, de még ő sem tudta, hogy mennyire maga alá temetett az adóssághalmaz. Súlyos jelzáloghitelem volt, hitelkártya-tartozásaim, autóhitelem, és kénytelen voltam felfogadni még egy ügyvédet is, hogy segítsen elválni úgy, hogy Rhyst ne kelljen kifizetnem. Ami nonszensz, mert a füle botját sem mozdította ezért a házért, és nonszensz azért is, mert pontosan miatta álltam a csőd szélén. Rengeteg hitelről volt szó, és egy fillért sem fizetett, hiába kértem. A legtöbb csak egyszerűen rajtam ragadt. Rhys kocsija, amit a házra felvett jelzálogból fizettünk, és amit természetesen vitt magával, a mobilja, aminek a havi törlesztőrészletéből két napig simán jóllaknék, az edzőcuccai, a rohadt tévéje. Ostobaságok, amiket most mind rajtam akartak behajtani, és lassan összeomlottam a súlyuk alatt.

Joanne az ajkát harapdálva olvassa az utolsó sorokat a levélben, amit tegnap kaptam Rhys ügyvédjétől, és amiben felszólítanak a megegyezésre.

– Ami Rhyst illeti, ha annyira ragaszkodik ehhez a házhoz, mondd meg neki, hogy szívesen elásom a hátsó kertjében. – Tálalja rezzenéstelen arccal. – Ami pedig a bankot illeti, ugye tudod, hogy csak egy szavadba kerül, és segítek!

A sírás és nevetés határán táncolok, végül egy gyors ölelés mellett döntök. Joanne sem sejti, mekkora összegre rúgnak a számláim, mert szégyellem bevallani. És lássuk be, vajmi keveset segítene a helyzetemen még egy kölcsön, amit vissza kell fizetnem, még ha az tőle is van.

– Ugye tudod, hogy sosem fogadnék el tőled pénzt? – Öltök magamra egy hamis mosolyt, hogy megnyugtassam.

Látványosan felsóhajt, és leengedi eddig felhúzott vállát.

– Istenem, tudom. Makacs vagy, mint egy öszvér. Sosem szorultál rá senki segítségére, és én ezt mindig csodáltam benned, de Alli, néha el kell engedni a büszkeséget.

– Boldogulok – nyugtatom tovább hevesen bólogatva, és annyira akarom, hogy elhiggye, hogy már-már magamat is meggyőzöm. – Mire visszajössz, egy új Allit fogsz itt találni.

Elmosolyodik, de látom, a szeme szomorú. Talán átlát rajtam, talán nem, de végül engedi, hogy elhiggyem: hisz nekem.

– Nekem amúgy a régi is teljesen megfelel – nevet fel. – És ha már szóba hoztad az utazást, lenne egy kérésem.

Negyedik fejezet

JAKE WILSON

Semmit sem aludtam, a fél éjszakát a mennyezetet bámulva, a másik felét az ágy szélén üldögélve töltöttem. Hiába tudtam, pihennem kellene, hogy helytálljak holnap reggel, képtelen voltam rá.

Új élet.

Új otthon.

Új munkahely.

Átlendültem a kimerültségen, hiába éreztem a szemhéjamra nehezedő nyomást, az álom messze elkerült. Ahogy az elmúlt egy évben olyan sokszor. Ismerősen fogadtam az éjszaka ürességét, a kegyetlen lassan múló, hosszú órákat. A gondolataim fogságába kerültem, ahogy mindig. Hiába volt ez az éj egy másik élet kezdete, semmivel sem volt kegyesebb hozzám, mint az előzőek.

A hely idegen volt, ahogy én is idegennek éreztem magam benne. Végül a szomszéd szobából átszűrődő halk, egyenletes szuszogásra kezdtem figyelni, és valamikor hajnalban elnyomott a fáradtság.

Persze elaludtam és a reggelem egy őrület volt. A nyakkendőmet nem volt időm megkötni, többször túlléptem a sebességhatárt a mindössze öt mérföldes távon, és így is épp csak beestem Brightonba. Leparkoltam a többemeletes homokszínű épület elé, melynek második szintjén kapott helyet az egyedi szoftvereket fejlesztő cég, ahol mostantól a mindennapjaimat töltöm. Nem volt időm megfigyelni a részleteket, csupán elsuhantam a recepció mellett, beugrottam a liftbe, és öt másodperccel később már helyben voltam. Az irodám előtti előteret egy cseresznyeszínű, félkör alakú íróasztal szegélyezte, ami mögött egy fekete hajú csinos nő ült.

Alighanem a titkárnőm.

Rövid pillantást vetek rá, miközben ő a monitorjára feledkezik. Csak akkor vesz észre, amikor elmegyek mellette, és belépek az irodámba.

A szemem sarkából látom, hogy felugrik és a nyomomba ered. Megfordulok, hogy megállítsam, de rosszul mérem fel a távolságot, így egyenesen a mellkasomnak ütközik. A kezében lévő papír és toll a kemény fapadlóra hull, és mintha csak mindenki erre a pillanatra várna, kíváncsiskodó tekintetek garmadáját érzem azonnal magamra szegeződni az iroda üvegfalain túlról.

– Bocsánat – mondom kimérten, kissé barátságtalanabbul, mint szeretném, de a nyavalyának sem hiányzik egy ilyen ciki helyzet mindjárt az első nap.

– Én kérek elnézést, uram – pislog rám a sötétbarna szempár, amiben a zavar legapróbb jele sincs. Kecsesen guggol le testére feszülő sztreccs anyagú ruhájában, ami a mozdulattól feljebb csúszik a combján. Némán nézem végig, ahogy felszedegeti a cuccait a földről. – Csupán be szerettem volna mutatkozni.

– Nos – nyújtom meg a távolságot, és az asztalom felé lépek –, megteheti. – Mondom érzelemmentes hangon. A kezemben még mindig ott lóg a táskám, a tartásom merev, az arcom érzem, megfeszül, ahogy rá nézek. – Ha jól sejtem, akkor ön a titkárnőm, igaz?

Bólint, láthatólag egy másodpercre megdöbbenti a távolságtartásom és a hivatalos hangnem, de büszkén kihúzza magát, és magához szorítja a jegyzetfüzetét.

– Igen, uram. A nevem Victoria Rogers, és ha bármire szüksége van, állok rendelkezésére.

Nyelek egyet, szigorú pillantást vetek egyébként szép, hosszúkás arcára, amin halvány mosoly játszik. Oldalra biccentem a fejem, és azon filózom, vajon jól látom-e a benne rejlő kacérságot. Nem tévedek. A magabiztossága egyértelmű, és talán túl tolakodó is egy első találkozáshoz.

És túl veszélyes is.

– Remek. – Húzom össze a szemöldököm, még mindig mereven kémlelve őt. – Szeretném, ha mindenkit összehívna a tárgyalóterembe, mondjuk öt perc múlva. Nem áll szándékomban mindenkinek egyesével elmondani, ki vagyok. Megoldható?

Egy hosszú másodpercig nem csinál semmit, csak áll és néz.

Most meg mi baja?

– Talán nem voltam elég világos? – kérdezek rá durván.

– De igen. – Pislogja ki a szeméből a felcsillanó sértettséget, majd látványosan sietős léptekkel kisétál tűsarkú cipőjében.

Alig tűnik el a jobbra-balra libbenő lófarka a látószögemből, Harry Adams alakja veszi át a helyét, aki szemérmetlenül nyíltan bámul Victoria feneke után.

Ő lenne a helyettesem. Laza, feltűnően vidám, provokatív fickó, totálisan az ellentétem. Cingár, vézna, átlagbarna hajjal, hasonló árnyalatú szemmel, simára borotvált állkapoccsal. Egyik csuklóján vastag ezüstlánc virít, másikon kihívó óra, a magára fújt drága parfümje pedig azonnal beteríti az irodámat. Minden, amit visel, túlzó és fölényeskedő, amivel valószínűleg nyeszlett testalkatát, kevésbé vonzó arcát igyekszik kompenzálni. Az edzőtermet messziről kerülő típus, és nem kell, hogy ismerjem Victoriát, anélkül is tudom, hogy tutira labdába sem rúghat nála.

– Eltévedtél, mi? – Vigyorog felém, mintha a reggeli kávé helyett hangulatjavítóval indított volna.

Sötét farmert, hozzá világos, nyakánál lazán kigombolt inget visel. Itt nem kötelező az öltöny, de legalább az első napomon nem akartam lejjebb adni. A robusztus hatású, mégis modern, tekintélyt parancsoló íróasztalom mögé sétálok, és leteszem a táskámat.

– Valami olyasmi – bólintok egyetértőn hosszas magyarázkodás helyett –, de holnap már nem lesz gond.

Harry kérdezés nélkül levágódik a velem szemben lévő világos szövettel behúzott ülőgarnitúrára, ami nem túl nagy, de arra pont megfelel, hogy az ügyfeleket fogadni tudjam. Kezét lazán a háttámlára helyezi, belesüpped a puha anyagba. Láthatóan otthon érzi magát.

– Bebútoroztál már? – kérdez rá, mintha ezeréves barátok lennénk, pedig csupán egyszer találkoztunk.

– Mondjuk úgy, jó úton haladok, de a nyakkendőmet a sokadik doboz aljából sikerült csak előhalásznom, és csak a liftben volt időm megkötni.

Hátraveti a fejét, úgy nevet fel. Őszintén szórakoztatja a nyomorom. Nem bosszankodom, szimpatikus a lazasága és a nyíltsága.

Egy másodpercre kifelé tekint az üvegfalon, és Victoriát keresi a tekintetével. Fejével az üresen hagyott asztala felé bök.

– Na ő biztosan megkötötte volna neked – dörmögi kéjsóvár hangon. – Ha érted, mire gondolok.

Világos.

– Kösz, nem érdekel, és őszintén szólva, ha már úgyis szóba hoztad, lenne egy kérésem.

A nap nagy része azzal telik, hogy ismerkedem az új kollégákkal, a feladatokkal, az irodámmal, és az éppen futó projektekkel. Kellemes légkör vesz körül, a berendezés visszafogottan modern, egyedülálló, és ez visszaköszön minden irodából. Gazdag vállalat, biztos háttérrel, széles ügyfélkörrel, bővülő lehetőségekkel. A legújabb programok fejlesztésein munkálkodó cég, aminek kiépítése az én feladatom is.

Nem ebédelek, de egy ötperces pihenőt megengedek magamnak. Felállok, hogy megmozgassam a végtagjaimat, és a vérkeringésemet helyre tegyem. Eddig csak felületesen néztem meg az irodámat, most tüzetesebben körülnézek. A világos színek remekül ellensúlyozzák a sötét, méretes bútorok komolyságát. A hatalmas ablakok előtt szalagfüggöny, a szemközti falon egy közepes méretű tévé csatlakozik a számítógépemhez. Az asztalomon két monitor, minden adott, hogy belevethessem magam az algoritmusok világába, oda, ahol minden logikus, tárgyilagos, egyszerű és egyértelmű a maga módján. Az élet nem ilyen.