Katherine Webb

A LÁTOGATÓK

Katherine Webb

A látogatók

A mű eredeti címe

The Visitors

Copyright © 2021 by Katherine Webb Ltd.

Hungarian translation © Ács Eleonóra

© General Press Könyvkiadó, 2022

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

ÁCS ELEONÓRA

A borítót

KISS GERGELY

tervezte

ISBN 978 963 452 680 3

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő HORVÁTH ANNAMÁRIA

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

De nem láthattunk, ahogy

kíváncsian bejárod ezt a világot,

Elmentél, noha meg sem érkeztél soha.

Elizabeth Jennings

1
Napjainkban

Liv a Christmas Stepsen állt a bolt előtt, nézte az ismerős György korabeli homlokzatot, és azon tűnődött, vajon helyesen cselekedett-e. A fájdalom hevében, kapkodva összepakolt táskája ólomként húzta a vállát, és az alacsonyan lógó, szürke égből októberi eső szitált.

Az előző nap a bolt még tökéletes megoldásnak tűnt; ideális helynek arra, hogy egy ideig ott maradjon – bármeddig is tart, noha Liv nem igazán tudta, mi is ez. Ám az ablakok sötéten meredtek rá, az öreg vaskapu csukva volt, az ajtón a Zárva tábla lógott, és bár a kulcsok ott voltak a zsebében, Liv határozottan kitaszítottnak érezte magát.

A ház néptelen volt – naná, hogy az. Liv maga elé képzelte egykori pompájában, amikor még fény áradt belőle, és meleg, ő pedig kekszet evett hátul, a nagy íróasztalnál, ujjbegyével szedegetve fel a morzsákat, miközben körbeölelte a fa és a régi papír illata. A bolt négy és fél hónapja állt üresen, de sokkal hosszabb időnek tűnt. Éveknek. Megpillantotta a tükörképét az üvegben – kicsi, sápadt figura, sötét haja rövidre nyiszálva, fekete szemét hatalmasnak mutatta a körülötte sötétlő árnyék.

Martin szerint a Christmas Steps árván maradt. Bristol központjának nagy része elpusztult a háborúban, vagy azóta újjáépítették. Itt-ott mégis megmaradt egy-egy ódon utca vagy épület, beékelődve a tégla és üveg iroda- és üzletházak közé, a hatvanas évek brutális szürkeségébe. A Christmas Steps is egy ilyen utca volt – egy meredek, keskeny, macskaköves lépcső, ahol a lámpaoszlopok Narniát idézték, és tizenkilencedik századi homlokzatot viselő, ám belül jóval régebbi üzletek sorakoztak egymással szemben. Különös boltok voltak ezek, egészen speciálisak – egy whiskyszaküzlet; egy régi videotéka; vintage menyasszonyi ruhák; gyűjthető képeslapok; egy hipszter borbély. A végében állt a Foster Szegényház, amely szintén régi volt, de felújítva vörös téglás viktoriánus pompát kapott. A legfelső lépcső két oldalán megmaradtak a régi kőfülkék, ahol annak idején a bent lakó szegények koldultak. Martin tanácsára Liv alaposabban szemügyre vette a kopott köveket a lába alatt, és odafent a meggörbült ólomcsatornákban növő páfrányt és küllőrojtot. A múltban jársz, Livvy. Az apja varázslatossá tette a helyet, ám aznap egy unalmas keddi nap volt, az idő vigasztalan, az utca pedig kihalt. Liv ujjai elgémberedtek. Aztán kinyílt mögötte egy ajtó, mire riadtan megfordult.

– Minden oké? – tudakolta a nő; filigrán teremtés volt, szőke haja két hosszú copfba fonva, amelyek végét kékre festette, az orrában pedig finom aranykarika csillogott. A harmincas éveiben járhatott, és a szemközti üzletből lépett ki, amelynek kirakatát bakelitlemezek, kristályok és vízipipák összevisszasága töltötte meg.

– Igen, én csak... – Liv a kihalt üzlet felé intett a fejével.

– Ó, az már időtlen idők óta zárva van! Martint keresed?

– Nem. Mármint tudom, hogy nincs itt.

– Oké – bólintott a nő értetlen arccal. Liv szinte hallotta, hogy kattognak a fogaskerekek az agyában, és próbálja kitalálni, mit kereshet itt.

– Kösz! – mondta Liv, és benyomta a fémkaput. Amióta az eszét tudta, a zár sosem működött. Letette a táskáját, és a kulccsal babrált a zárban. A fa megvetemedett a nedvességtől, így az ajtó vonakodó nyikorgással adta meg magát, és megszólalt az ajtó fölé akasztott csengő. Liv hallotta, hogy a nő visszamegy a házba.

A belső tér meghitten ismerős volt, ugyanakkor mégsem az – az árnyékok, az áporodott, nyirkos szag és annak az embernek az ordító hiánya tette furcsává, akiről Liv mindennek ellenére azt remélte, hogy ott találja. Mintha csupán bezárt volna egy átlagos nap végén, és felment volna az emeletre, hogy főzzön egy csésze teát. A polcokon rend uralkodott, és amikor Liv megnyomta a villanykapcsolót, felgyulladtak a lámpák, és az összes szín életre kelt. A hátsó falat Martin mély bíborszínűre festette, az oldalfalakat pedig mohazöldre. Minden úgy volt berendezve, ahogyan Liv emlékezett rá, azon a szemérmetlenül dickensi módon, amelyet a férfi annyira szeretett. Az ajtó egyik oldalán lévő elülső magas kirakatablakba egy antik mahagóniasztalt állított két székkel. Régi papírokat és papírtekercseket rendezett el rajta művészi módon, melléjük egy üres tintatartóba írótollakat. Kicsit nyálas, nem?, jegyezte meg Liv, a cinikus tinédzser. Martin megvonta a vállát. Az emberek szeretik az érzelgős dolgokat.

A könyv, amelyen dolgozott, még mindig ott feküdt az asztalán, körülötte apró papírfecnik, tinták, szikék és kalligrafikus tollak, tégelyekben ragasztó és bőrápoló balzsam. Az ecsetei egy csuporban álltak, amelyben valószínűleg víz volt, de már teljesen kiszáradt. Liv megnézte a könyvet – A fekete tulipán egy 1861-es példánya volt, egy hat és fél centi hosszú és négy centi széles kötet. Nem ér túl sokat, gondolta, ám megfizethető darab egy új gyűjtő vagy egy betérő böngésző számára. Forgóáru. Elképzelte Martin vastag ujjait, amint megmagyarázhatatlan ügyességgel dolgoznak rajta; az ő termete mellett még kisebbnek tűntek az aprócska könyvek. És végre megoldotta az érintés nélküli fizetést – a készülék ott állt a pénztárgép mellett.

Liv letette a táskáját, és fülelt. Itt eddig soha nem volt csend – mindig szólt a rádió, vagy valahol léptek dübörögtek, a vízforraló fütyült, vagy a szél süvített a kéményben. De még mindezek nélkül is arra számított, hogy az öreg ház nyikorogni fog, vagy akaratlanul is meghallja valamelyik szomszéd átszűrődő, tompa hangját. De nem hallott semmit, csupán a saját fojtott lélegzetvételét. Mert ő nem volt ott. Az apja nem volt ott, Liv pedig újra, hevesen, századszorra is azt kívánta, bárcsak visszahívta volna, vagy akár csak egyetlen üzenetére válaszolt volna azokból, amelyeket hagyott neki, amikor minden atomjaira hullt. Martin egy apró, kézzel készített könyvet küldött neki, benne egyetlen verssel, amelyet csak neki írt; oldalanként egy sor, az ő tökéletes, aprólékos kalligráfiájával – egy vers, amely tökéletesen összefoglalta azt, amit Liv érzett. Egy vers, amely tudatta vele, hogy az apja megérti. Most is a zsebében volt – mindig magával hordta. Martin égszínkék bőrbe kötötte, és az elejére aranyfóliával rányomta a monogramját, O. M. Liv azonban nem válaszolt neki; képtelen volt rá. És most, hogy elment, önkéntelenül összekapcsolta a két dolgot – a saját hallgatását akaratlanul is a végső csapásnak tekintette. Tétova mozdulattal kinyújtotta a kezét, és bekapcsolta a rádiót.

A bolt kicsi volt, úgy öt méter széles és talán hat-hét méter hosszú lehetett. A bal oldalon, a kandalló mellett, egy korláttal ellátott emelvény állt, innen vezetett fel az emeleti lakásba a lépcső. Liv mindig is szerette ezt a lépcsőt, amely cikcakkban haladt felfelé az épületben, és az évek során valahogy elkerülte a festést. A lépcsőfokok és a korlát olyan simára koptak az évszázados használatban, akár a selyem; a tölgyfa ragyogott az ablakon beeső fényben, és minden lépésnél nyikorgott.

Hátul volt egy lejáró a szűk pincébe, és két egymás melletti ajtó: az egyik az udvarra vezetett, a másik pedig a hátsó, egyszintes raktárhelyiségekbe, amelyek közül az utolsó egy gyászos kis vécét rejtett, a csészében körbe barna vízkőgyűrűvel. Az udvar téglával volt kirakva, és messzire el lehetett látni Bristol összezsúfolt háztetői és forgalmas útjai fölött. Tiszta időben a távolban, a horizonton zöld hegyek derengtek. Az első emeleten volt a konyha, a nappali és a fürdő, a másodikon két kis hálószoba, legfölül pedig, szinte már az ereszbe szorítva egy jéghideg padlásszoba, ahová keskeny lépcsőkön lehetett feljutni. Martin mindig azt tervezte, hogy leszigeteli, kicsinosítja, és ez lesz a hálószobája, ám a pénz és az idő ellene dolgozott.

Liv felment a konyhába, amelyet olcsó, fehér bútorokkal rendeztek be, és megtöltötte a vízforralót. Ezen a helyen a teafőzés szokása ugyanolyan bejáratott volt, mint a lépcsőház. A szürke laminált munkalapon sorakozó üvegekben ott volt a filteres tea és a cukor, tejet azonban nem talált. Járt itt valaki, aki minden romlandót kitakarított a hűtőből, vagy maga Martin tette? Nem maradt más, csupán néhány üveg beszáradt chutney.

A csapot már régóta nem használták, így most hörgött és rázkódott, amikor megnyitotta. Liv annyira elhúzta a teafőzést, amennyire csak tudta, mert fogalma sem volt, mit fog csinálni, ha végzett vele. A bögrével leült a nappaliban, és a keze automatikusan a farmerja zsebéhez siklott, hogy megérintse a könyvecskét, amelyet az apja készített neki. Amikor először olvasta, olyan volt, akár egy ölelés – mint a férfi egyik hatalmas, vigasztaló medveölelése –, ugyanakkor olyan tökéletesen fejezte ki Liv gyötrelmét, mintha kikristályosította volna, ő pedig egy időre elfelejtett lélegezni. A bordáit összepréselte a fájdalom. Mostanra a könyvet egy tapintható kapocsnak érezte az apja és őközötte; amikor a kezében tartotta, úgy érezte, mintha Martin kezét fogná, amikor kénytelen volt számolni azzal a gondolattal, hogy ezt talán soha többé nem teheti meg.

Liv észrevette, hogy az egyik díszpárna a földön hever, a kanapé mögött, és hátranyúlt, hogy fölvegye. Aztán tüzetesen körülnézett a szobában, és rádöbbent, hogy milyen rendetlen. Furcsa rendetlenség volt ez – nem az az otthagyott kávéscsészék, régi újságok és lerúgottcipők-féle. Hanem valami bizarr fajta. Semmi sem volt a helyén. A kisasztal nem volt egy vonalban a fallal, a kanapé is ferdén állt – a szőnyegen kopott foltok mutatták, hol voltak a lábai évekig, hogy hol kellett volna lenniük. A tévé ki volt húzva, és a polc szélén egyensúlyozott; a szőnyegnek felhajlott a széle, mintha valaki felemelte volna, és utána nem terítette volna le rendesen; Picasso híres grafikája, a Kék akt le volt véve a kampóról, és a falnak támasztva, az oldalán feküdt. Úgy tűnt, mintha a szobában mindent elmozdítottak volna a helyéről. Liv tudta, hogy a rendőrség átkutatta a házat, azt azonban elképzelni sem bírta, miért akarták volna felemelni a szőnyeget.

Jelzett a telefonja, az anyja üzent. Tényleg ott akarsz maradni? Ne butáskodj, szörnyű lehet. Gyere haza, beszéljük meg! Liv vett egy nagy levegőt, és nem válaszolt azonnal. Az anyjának nem volt ideje mások tétovázására, nem volt türelme ahhoz, hogy kivárja, amíg valaki eldönti, mit tegyen vagy mondjon. Liv úgy döntött, hogy egyszerűbb és kedvesebb figyelmen kívül hagyni az üzenetet, mint azt írni, hogy nem megyek vissza.

Tudta, hogy nem az anyjának kellene még mindig irányítania az életét. Huszonhat éves volt, de másokkal ellentétben még nem költözött el otthonról. A bátyja, Dominic megtette, ám ő néhány évvel idősebb volt nála, Martin pedig elment. Vajon Liv hibája volt, hogy nem tudott kirepülni, vagy az anyjáé? Az anyja ragaszkodott hozzá, ezzel tisztában volt; tudta, hogy ez nincs rendjén, és hogy óvatosan le kellene válnia róla, és a saját útját járni. De ez sosem történt meg – háromszor is elköltözött, de valahogy mindig úgy alakult, hogy újra hazament. Világéletében kötelezőnek érezte, hogy az anyja kedvében járjon, hogy boldoggá tegye; aztán felnőve rájött, hogy a bűntudat, amely e szükséglet mélyén lakozik, értelmetlen és hiábavaló, ennek a belátása azonban nem segített abban, hogy ellen tudjon állni neki. Ám ezúttal nem fog visszamenni.

Mostantól kezdve, és valószínűleg az egész hátralévő életét valami más fogja meghatározni, nem a szülei. És Liv azt kívánta, bárcsak visszatérhetne a régi időkhöz; a céltalanság egyszerűségéhez, amikor a két egymással háborúskodó fél közé szorult, a hullámok sodrában hánykolódott, és képtelen volt kitörni.

Martin akkor vette meg a Christmas Stepsen lévő boltot, amikor Liv tízéves volt, és ekkor már négy éve nem látta az apját. Az életének első hat évében velük élt – az ő hatalmas, vidám papája, akivel csupa nevetés és kaland volt az élet. Néha napokra eltűnt a munkája miatt. Egy ilyen alkalommal Liv a vendégszobában találta az ágyban, nem dolgozott, és nem is aludt, csak a plafont bámulta. Liv felmászott mellé az ágyra, és csak úgy áradt belőle a szó, de amikor a férfi nem válaszolt, sőt még csak felé sem fordította a fejét, hogy ránézzen, a kislány zavartan elsomfordált. Az anyja azt mondta neki, hogy a papa az este későn ért haza, nagyon fáradt, és nem szabad zavarni. Te komolyan elhitted?, kérdezte Dominic évekkel később.

El bizony. Mindent elhitt, amit mondtak neki. Például azt, hogy nem baj, ha a szülei veszekednek, mert az tiszta vizet önt a pohárba. Például azt, hogy semmi gond azzal, ha az apja váratlanul megjelenik az iskolában, és azt mondja a tanárnőnek, hogy Livnek fogorvoshoz kell mennie, miközben szó sincs ilyesmiről. És az is rendben van, ha helyette a westoni strandra mennek, és az apja egy kocsmában megiszik három nagy whiskyt, miközben ő halat és sült krumplit majszol; vagy egy szafariparkba, ahol Martin az oroszlánok területén leállítja az autót, mert fuldoklik a nevetéstől, és az embereknek ki kell kerülniük őket, és végül egy felügyelő áll meg mellettük a dzsipjével, miközben Liv kínosan feszeng. És nem baj, hogy besötétedik, mire hazaérnek, és Liv összezavarodva ébred a kocsi hátsó ülésén, az anyja pedig úgy megszorítja a karját, amikor berángatja a házba, hogy az ujjai kék nyomokat hagynak a bőrén. Martin az apja volt, aki soha nem ártott volna neki.

Amikor elment, és nem jött vissza, Liv nagyon-nagyon sokáig várta. Az anyja néhány reggelt végigsírt az ágyban, és Dominic készített a húgának reggelit. Otthagyták a nagy házat a tágas lépcsőházával, az öt emeletével és a Clifton függőhídra nyíló kilátással, és egy pár utcával arrébb lévő lakásba költöztek, ahol Livnek közös szobán kellett osztoznia Dommal, és folyvást azon aggódott, hogy az apja nem fogja megtalálni őket. Végül mégis megtalálta. De amikor négy évvel később bekopogott az ajtón, az anyja nem volt hajlandó beengedni; és amikor Liv megkérdezte, hogy Martin hol volt ez alatt az idő alatt, az anyja így felelt: Ó, elment, csinálta, amihez kedve volt, ahogy mindig is szokta.

Jóval azután, hogy kihűlt a teája, Liv kilépett a lakásból, és lement a Christmas Steps alján lévő kocsmába, amelynek homlokzatát baljós feketére festették, ám belül hangulatos hely volt. Rendelt egy szendvicset, és felhajtott egy nagy pohár fehérbort – az ital kellemes melege szétáradt benne, miközben kissé ellazította, elhomályosította az emlékképeket. Küzdött a késztetés ellen, hogy rendeljen egy második pohárral, miközben bevásárlólistát készített, majd elindult a legközelebbi szupermarket felé. Néhány alapvető, pár napra elegendő dolgot akart beszerezni, csak indulásképpen. Egy kis bort estére.

Az eső vigasztalanul szitált, amikor átkelt az A38-as út kaotikus forgalmán, és a Broad Streeten a Bristol híd felé vette az irányt. Ez a város egyik régebbi, vonzóbb része volt, ám a vigasztalan szürkeségben mégis komornak tűnt. A Wine Streeten volt egy kis Tesco, és egy lány ült az ajtó előtt, aprópénzt koldult. Egy mocskos paplanba burkolózott, az arca beesett volt a kimerültségtől; egyetlen holmija sem volt vízálló, és ahogy Liv elhaladt mellette, látta, hogy egy cirmos kiscica kukucskál ki a paplan egyik ráncából. Tágra nyílt, zöld szemekkel figyelte, és amikor Liv megállt, a lány is ránézett, a tekintete óvatos volt, és védekező. Liv vádat érzett benne, de nem tudta eldönteni, hogy képzelődött-e, vagy sem. Besietett a boltba.

A kosarába betett néhány zacskó macskaeledelt is, a lánynak pedig egy szendvicset és egy csipszet, és amikor megállt, hogy átadja, a lány félénken rámosolygott, és halk, rekedt hangon megköszönte. Livet torkon ragadta az átázott ruhák, a nedves haj és a mosdatlan test szaga. A lány nagyon fiatalnak tűnt, ám a szemében semmi sem maradt a gyermekből, aki nemrég még volt.

– Nekem is volt egy macskám, amikor kicsi voltam – szólt, mire a lány bólintott.

– Egy szemetesben találtam – mondta. – Egérnek neveztem el, mert körülbelül akkora volt.

– Az enyémet Kormosnak hívták, mert fekete volt. Nem voltam valami fantáziadús gyerek. – Liv elmosolyodott, majd egy pillanatig még ott állt. Úgy érezte, valamit még kellene mondania, vagy valami mást kínálnia, de nem tudta, mit; beszélgetést, a szolidaritás valamilyen jelét. De mit is mondhatna, ami nem hangzik lekezelőnek vagy elcsépeltnek? Nem tehetett úgy, mintha tudná, milyen hajléktalannak lenni; nem adhatott tanácsot. A kiejtése és a ruhái, a szabályos fogsora és az egészséges bőre fennen hirdette középosztálybeli származását, és nem tudott nem arra gondolni, hogy a lány biztosan utálja mindezért. Szégyenkezett, és oda nem illőnek érezte magát, így hát továbbment.

A visszaúton Martin lakásába a szatyrok belevágtak az ujjaiba, és amikor kipakolt, megpróbált nem törődni azzal, hogy a szekrények még mindig üresnek tűnnek, dacára annak a néhány konzervnek és zacskónak, amelyet Martin hátrahagyott. Liv eltöprengett azon, hogy helyénvaló lenne-e megenni a tartalékait, vagy sem. Úgy döntött, jobb lesz, ha elfoglalja magát, nekilátott hát kitakarítani a mosogatót, amelyen barna foltokat hagyott a csersav, és végül az egész konyhát kisikálta – a kukára száradt cseppekig és a hűtőszekrényben éktelenkedő fekete penészfoltokig. Martin szobájában, egy kosárban talált tiszta ágyneműt, megágyazott a vendégszobában, és bekapcsolta az összes fűtőtestet, bár tudta, hogy reggelig biztosan nem fognak meleget adni. Az apja ágya alatt rábukkant egy hősugárzóra, amely égett por bűzét árasztotta, amikor bekapcsolta, de lassan enyhített a hidegen. És Livet eközben mindvégig zavarta a hely furcsa atmoszférája, valami, ami több volt az üres csendnél.

Martin sosem volt rendetlen, még a legrosszabb időkben sem – sőt, válsághelyzetben még rendesebb, mintha erre lett volna szüksége ahhoz, hogy valahogy kordában tartsa magát; hogy formát adjon a benne lévő káosznak. Ám Liv most minden helyiségben ugyanazzal szembesült: a konyhában a serpenyőket és a tányérokat teljesen észszerűtlen sorrendben pakolták vissza a szekrényekbe, úgyhogy emiatt több ajtó nem záródott rendesen; a fürdőszobában a zuhanyfüggönyt olyan erővel rántották félre, hogy az első három gyűrű leszakadt; a vécétartály fedele pedig ferdén állt. A vendégszobában nem volt más berendezési tárgy, csupán egy kis kétszemélyes dívány és két éjjeliszekrény, az ágy azonban még ott is tizenöt centire állt a faltól, és egy párna lecsúszott mögé.

Úgy tűnt, hogy az egész házat felforgatták. Mintha Martin – vagy valaki más – keresett volna valamit, és az összes lehetséges helyre benézett volna, de arra már nem volt érkezése, hogy mindent rendesen visszarakjon. Livnek szaporábban kezdett verni a szíve. Miközben körbejárta a lakást, a helyükre tette a dolgokat, most azonban megállt. Talán mindez fontos – bizonyíték valamire. Ez nem az ő háza volt; nem érezte rendjén valónak a dolgot. Sem ezt, sem a másikat. Egy darabig ott állt, egy órát szorongatva a kezében, amely az ágya mellett hevert a padlón, és hirtelen mélységes nyugtalanság fogta el.

Visszament a nappaliba, és addig lapozgatott a telefonjában, amíg meg nem találta azt a rendőrségi számot, amelyet az anyja adott neki, amikor Liv felbukkant az élete hamvaiból, és megkérte, hogy az apja eltűnésének ügyében vegye át az első számú kapcsolattartó szerepét. Volt néhány ember, akit felhívhatott naptól és időponttól függően; ezúttal Whitley rendőrtiszthez kapcsolták, egy hallásra vele egykorúnak tűnő fiatalemberhez. Személyesen még sosem találkoztak, és Liv nem tudta értelmezni a hallgatását, amikor beszámolt neki a lakásban uralkodó rendetlenségről.

– Rendben – mondta a férfi, amikor Liv elhallgatott. – Úgy véli, hogy ez fontos lehet? A rendetlenség? Az aktákban semmi sincs róla.

– Nem, mert nem vették volna észre. Mármint az anyám vagy a bátyám; ők szinte soha nem jártak ebben a házban, én pedig most vagyok itt először azóta, hogy... De lehet, hogy maguk csinálták? Úgy értem, a rendőrség, amikor átkutatták a lakást?

– Ez nagyon valószínűtlen, Miss Molyneaux. Úgynevezett „nyitott ajtós” házkutatást végeztünk, amelyen az édesanyja is jelen volt. Ez azt jelenti, hogy a keresőcsapat csak olyan helyeken nézett körül, ahol az eltűnt személy ténylegesen benn rekedhetett vagy elrejtőzhetett. Ekkor vettük magunkhoz a fogkeféjét és néhány ruhadarabját a DNS-mintákhoz, és azt hiszem, az íróasztalát is átnéztük, hogy nem találunk-e rajta árulkodó feljegyzéseket vagy leveleket...

– Leveleket? – ismételte Liv. Aztán megértette. – Búcsúlevélre gondol.

– Igen... De semmit sem találtunk.

– Akkor egész biztosan történt valami. Ennek jelentenie kell valamit, nem? A lakást felforgatták. Valaki keresett valamit. Esetleg betörtek, és elrabolták apámat? Talán nem talált meg valamit, amit nagyon fontos lett volna megtalálnia, és emiatt kénytelen most bujkálni valahol?

Rövid csend következett, amelyből Liv kiérezte a rendőr kétkedését.

– Miss Molyneaux... – kezdte a férfi óvatosan. – Semmi sem utalt arra, hogy bármilyen bűncselekmény történt volna. Amikor odaértünk, a bejárati ajtó zárva volt, és nem láttuk nyomát erőszakos behatolásnak. Azt gyanítja, hogy az apja valami törvényellenes dologba keveredett?

– Nem, természetesen nem. Nem szándékosan... De mi van, ha... ennek az üzlethez van köze, vagy ilyesmi?

– Használt könyvek, ugye? – Whitley hangja kétkedően csengett.

– Némelyik kötet rendkívül értékes.

– Az üzlet működött; tudomásunk szerint nem volt adóssága. Talált bármit, ami valamiféle visszás ügyletre utalna?

– Nem. De nem gondolja, hogy...

– Az apja mentális betegségben szenvedett, Miss Molyneaux. Emiatt tűnt el már korábban is.

– Igen.

– Nem valószínűbb, hogy egyszerűen csak... elhanyagolta a lakást? Mármint, ha nem volt jól? Nekem úgy tűnik, hogy...

– De ahogy mondtam, ez nem egyszerű rendetlenség... – Liv hallotta, hogy kétségbeesésében felemeli a hangját, és megpróbált uralkodni magán. – Ez... több annál. A lakást átkutatták, efelől nincs kétségem; vagy az eltűnése előtt, vagy utána.

– Voltak erőszakos behatolásra utaló jelek, amikor ma megérkezett az ingatlanhoz?

– Nem...

– Rendben. Nos, nézze, még ma beszélek a felettesemmel, és csatolok az aktához egy jelentést arról, amit most elmondott nekem, így a nyomozás vezetője látja majd az ügy következő felülvizsgálatakor.

– Az mikor lesz?

– Novemberben; a hat hónapos felülvizsgálat. – A férfi kis szünetet tartott, Liv pedig hallgatott. – Mindent megteszünk, hogy megtaláljuk az apját, Miss Molyneaux. Tudjuk, hogy veszélyeztetett, sebezhető ember, de sajnos még mindig azt tartjuk a legvalószínűbb forgatókönyvnek, hogy öngyilkos lett.

A remény romboló dolog. Nehéz teljesen kiirtani; elszunnyad, de a legkisebb dolog is felébresztheti, és újra a felszínre hozhatja. Martin már korábban is eltűnt – ez volt az egyik dolog, ami miatt a rendőrök jelentőségteljesen egymásra néztek, amikor tudomást szereztek róla. De akkor visszajött, tehát lehet, hogy megint így lesz. A depressziója és a bipoláris zavara sokat javult az évek során, és már hosszú ideje jól volt, de lehet, hogy megint szétesett, és elment valahová. Liv vett egy nagy levegőt, és megpróbált nem ebben reménykedni. Az anyja és a rendőrök többször figyelmeztették, hogy ne számítson erre; nyilván úgy gondolták, hogy csak áltatja magát – hogy ez csupán vágyálom, és a végén még valami baja lesz. Martin kabátját, benne a pénztárcájával, a kulcsaival és az iPhone-jával, május 20-án megtalálták az Avonmouth hídon. Ha ezt az újságban olvassa egy ismeretlen emberről, Liv számára nyilvánvaló lett volna, mi történt. De az apját ismerte, és szüksége volt rá, ezért kétségbeesetten reménykedett.

A hídon nem volt térfigyelő kamera, így talán nem is Martin hagyta ott a kabátot – talán valaki ellopta tőle, majd eldobta. Lehet, hogy kirabolták, és a tolvaj kihajította a kabátot a kocsija ablakából, amikor áthajtott a hídon. Viszont a pénze és a hitelkártyái a tárcájában voltak, míg ő maga eltűnt. Vajon megtenné ezt Livvel, ha képes lenne kapcsolatba lépni vele? Vajon kitenné őt ennek a gyötrelemnek? Liv nem hitte; de hát ő nem ugyanezt csinálta vele?

Liv kiment a konyhába, kinyitott egy üveg bort, és töltött egy jókora pohárral. Az italnak nem volt ideje rendesen lehűlni, fanyar íze volt. Liv tisztában volt azzal, hogy nem ez a megoldás, de úgy vélte, hogy pillanatnyilag segít valamicskét. Fogta a telefonját, és megnyitotta a hangpostát. Még rajta volt az apja minden üzenete, beleértve a legutolsót is. Hosszabb volt, mint a korábbiak. Liv a fájdalom ködén át hallgatta meg, így nem emlékezett rá pontosan, de azt tudta, hogy mélységesen szomorúvá tette, és hogy nem akarja újra hallani. Helyette inkább az egyik korábbit nyitotta meg, csak hogy hallja az apja hangját. Az üzenet rövid, elfogódott sóhajjal kezdődött.

– Livvy...

Liv kihangosította a telefont, és jó magasra állította a hangerőt, amíg a férfi zengő hangja be nem töltötte a helyiséget. Aztán behunyta a szemét.

– Ó, Livvy, édesem... megszakad érted a szívem! Kérlek, hívj vissza, ha tudsz! Átmentem, de anyád nem engedett be. Kérlek, Liv! Na jó... Nagyon szeretlek! – Az üzenet végét jelző kattanás olyan volt, mint amikor egy ajtó becsukódik. Liv addig töltögetett magának, amíg az üveg ki nem ürült. Vacsorára rántottát készített pirítóssal, majd bedugta a tévét, és csak ült, bámulta, de igazából nem látta. Itt nem voltak rutinjai, amelyekhez visszanyúlhatott volna; nem tudta, hogy viselkedjen. Korán lefeküdt, de órákig nem jött álom a szemére. Nem tudott felmelegedni, hiába tett még két takarót a vékony paplan tetejére. A lábujjai olyanok voltak, akár a jégcsapok, a bortól pedig összezavarodott a feje és felkavarodott a gyomra.

Felmerült benne, hogy kinyitja a boltot, és továbbviszi az üzletet, amíg Martin vissza nem jön. Ez egy új irány lenne a számára; egy új kezdet. Most azonban, hogy már tényleg itt volt, az ötlet abszurdnak tűnt. Mivel sokat járt az apjával vásárokra és árverésekre, eleget tudott az antik miniatűr könyvek vételéről és eladásáról, a restauráláshoz azonban nem értett, arra pedig végképp nem lett volna képes, hogy leutánozza azokat az egyedi kis mesterműveket, amelyeket Martin készített. Azok műalkotások voltak, és a bevétele nagy részét ezek tették ki – személyre szabott, bőrkötéses, öt-hét centi magas, olykor apró fametszetekkel vagy szabadkézi illusztrációkkal díszített könyvecskék. Volt egy online boltja, ahol megrendeléseket vett fel – bármilyen ismert verset vagy prózai szöveget, bármilyen személyes üzenetet vagy amatőr versikét újrateremtett az ő gyönyörű, kalligrafikus írásával. Ezeket Liv semmiképpen sem tudta volna megcsinálni. Emellett egyáltalán nem volt biztos benne, hogy jogilag folytathatja-e az üzletet, és fogalma sem volt, ezt hogyan derítse ki. Nem tudta, hogy vajon befagyasztják-e az apja számláit most, hogy eltűnt, vagy ez csak akkor történik meg, ha már halottnak nyilvánították. Szóval mit fog csinálni, amíg itt van? Ül Martin asztalánál, és elküld minden betévedt ügyfelet?

Amikor végre elaludt, Liv egy síró kisbabáról álmodott. Egy újszülött szánalmas, elveszett jajveszékeléséről, aki túl kicsi ahhoz, hogy egyáltalán tudja, miért sír, de vakon, tehetetlenül könyörög azért, hogy átöleljék. Azt álmodta, hogy kereste – kétségbeesetten keresgélte –, de nem találta a babát; többször is úgy ébredt, hogy a keze a takarót markolta, a szíve kalapált, és még mindig hallotta a sírást; nem tudta eldönteni, hogy ébren van-e, vagy alszik, és iszonyatos félelem fogta el. Egy olyan érzés, amellyel lehetetlennek tűnt együtt élni. Kétszer is felkelt, megbotlott a sötétben, megállt a lépcső tetején, és reszketett, amíg visszatért a valóság, és újra csend lett. Halk csengés a fülében, semmi több.

Amikor a szomjúság és a reggeli fény felébresztette, már melegebb volt a szobában. Fájt a feje, nehéznek érezte a szívét, és az álom a kudarc maradandó érzését hagyta benne. Úgy döntött, hogy nem marad itt – nem kellett sokat vacillálnia, mintha mindvégig tudta volna. Azt azonban eldöntötte, hogy nem megy vissza az anyjához, és tudta, hogy nem térhet vissza a saját lakásába sem. Még nem. Erősen törte a fejét, hátha talál valamilyen más megoldást. Dom talán befogadná egy időre, de nem hitte, hogy ott jobban érezné magát, emellett a bátyja felesége, Katrina nem vette szívesen, ha az arcába tolják mások problémáit. Liv pedig nem akarta, hogy az unokahúgai ilyen állapotban lássák. Tapasztalatból tudta, hogy a gyerekek remekül meg tudják különböztetni az igazit a műmosolytól. Főzött egy kávét, majd a forró bögrén melengetve az ujjait letelepedett, és küldött egy WhatsApp-üzenetet a legjobb barátnőjének, aki elutazott nyaralni. Visszajöttél már? Szeretnél esetleg egy látogatót? Aztán várt húsz percig, majd negyvenig, de nem kapott választ.

Liv bepakolta a kevéske holmiját a táskájába, majd meggondolta magát, és újra kiszedett mindent. Bement Martin szobájába, és ledőlt az ágyára. Az ágynemű a lakás áporodott szagát árasztotta, nem a férfi illatát. Liv felkelt, és kinyitotta a beépített szekrényt; az apja összes ruhája félre volt tolva, vagy a vállfáról leesve kupacban hevert a padlón, mögöttük a szoba csupasz fala látszott. A sárga festék lepattogzott, a szegélyléc mentén vastag porcsík éktelenkedett. Liv azt kívánta, bárcsak tudná, mit keresett az apja, és hogy sikerült-e megtalálnia, vagy sem.

Másodszor is összepakolta a holmiját, a kabátjába már mentében bújt bele, miközben lesietett a boltba. Fogalma sem volt, hová megy, de olyan helyet kellett keresnie, ahol emberek vannak, még akkor is, ha többé már nem tudta, hogyan viselkedjen velük. Azt hitte, megnyugvást talál Martinnál, ám valójában ez csak még nyilvánvalóbbá tette a hiányát. Mintha valahogy összeállt volna a hely csendje; mintha figyelte volna minden mozdulatát. Odakint bágyadtan sütött a nap, és a kirakatokon keresztül szögletes formákat vetített a boltba. Liv hirtelen megtorpant, és a kezével elárnyékolta a szemét. A bejárati ajtó kintről el volt torlaszolva. Előtte keresztben egy férfi feküdt összegömbölyödve, mocskos kabátba, sapkába és sálba burkolózva. Livben azonnal újra fellobbant a remény, fájdalmasan fényesen, akár a napfény.

2
1831

Bethia úgy döntött, hogy még egyszer utoljára ellenőrzi a szobát, még ha Mrs. Fenny zokon is veszi a dolgot – a gondnoknő mindenben kritikát látott, és még egy bókon is könnyen megsértődött, nemhogy egy burkolt sértésen. Szegény Margery Wigginst, a szoba előző lakóját vérhas vitte el, amellyel – tekintve a törékeny állapotát – a vártnál sokkal tovább húzta. Csont és bőr volt, és hatalmas, vizenyős szemei kidülledtek tátongó üregeikből. Elkülönítették a szobájában, nehogy a vérhas a többi lakót is megfertőzze, és mire végül meghalt, a szag mintha a padló köveibe és a falakba is bevette volna magát.

Szerencse, hogy Bethia beavatkozása az új lakó kiválasztásának megszokott menetébe némi késedelmet okozott, ami alatt újra meg újra felsúrolták a szobát, rozmaringot és füstölőt égettek, és alaposan kiszellőztettek, noha az október szokatlanul hideg volt, és csípős szél fújt. Sajogtak is tőle Bethia ízületei, de ügyelt rá, hogy ez ne látszódjon rajta. Az elmúlt hat év, amelynek során tanúja volt annak, ahogy a betegek, idősek és szegények sántikálva megérkeznek a szegényházba, majd lepedővel letakarva távoznak, szörnyű félelmet keltett benne a gyengeségtől. Négy év múlva ő is betölti a hatvanat, de az arcbőre feszes volt, és rózsás – amihez hozzájárult némi titokban felvitt pirosító –, a háta egyenes, és most kitágult orrlyukakkal szimatolva lépett be az üres szobába.

Behunyta a szemét, mélyet szippantott a levegőből, de csupán annyi történt, hogy a hideg fájdalmasan belehasított az arcüregébe. Bűznek nyoma sem volt.

– Be kell fűteni, mire megérkezik – adta ki az utasítást Mrs. Fennynek, aki mogorván ácsorgott mellette.

– Ahogy hallom, húsz éve egy szénakazalban él – jegyezte meg Mrs. Fenny. – Szerintem már hozzászokott a hideghez.

– Igen – mosolygott Bethia. – De mi azt szeretnénk, hogy érezze a törődést, ugye?

Mrs. Fenny rosszallóan ciccegett, Bethia pedig lenyelte a bosszankodását. Egyszerűen nem volt értelme vitatkozni az asszonnyal, még akkor sem, ha az soha nem adta meg neki az őt megillető a tiszteletet. Már a nyelve hegyén volt – és nem először –, hogy emlékeztesse: a férje jótékonysága nélkül valószínűleg ő maga is egy szegényházban keresne ágyat ahelyett, hogy évi húsz fontot kapna azért, hogy vezessen egyet.

– Nos. – Inkább csak ennyit mondott, miközben körülnézett. A padlót új gyékényszőnyeg borította, a keskeny ágyat pedig friss ágyneművel és két vastag gyapjútakaróval vetették meg. Fölötte egyszerű fakereszt lógott, és a fehérre meszelt falakon sehol egy gyanús folt. Az ablak melletti széken egy garnitúra viseltes, de tökéletesen tiszta ruha hevert. A kandallót kisöpörték és megrakták, a párkányán egy csésze és egy korsó állt. Puritán szoba volt, de tiszta és istenes. Bethia bólintott, és arra gondolt, bárcsak nyár lenne, hogy hozhasson pár szál virágot; egy kis nőiesség csupán, hogy az újonnan érkezőt megnyugtassa, jó helyre került. – A virágokhoz túl késő van, a magyalhoz és a fagyöngyhöz meg túl korán – mondta inkább csak magának.

Mrs. Fenny halkan felhorkant.

– Eddig egy szénakazalban élt – morogta.

A gondnoknőnek egyértelműen az volt a véleménye, hogy túl nagy hűhót csap, és Bethia is érezte, hogy talán túlságosan sok figyelmet fordít az új jövevényre. De hogy is ne tette volna, tekintve, hogy kiről volt szó? Megborzongott az örömtől, felidézve, ahogy Caroline Laroche egy pillanatra szóhoz sem jutott, amikor elújságolta neki – olyan könnyedén, ahogy csak tudta, egy tea mellett, és csak miután a többi, sokkal kevésbé fontos hírt már megvitatták. Caroline-ra nem volt jellemző, hogy megnémuljon, Bethia pedig eddig még soha nem tudott ilyen izgalmas hírrel szolgálni.

Az egész egy verssel kezdődött: A bristoli őrült című költeménnyel, amelyet Charlotte Moore írt – akinek a tehetsége – amennyire Bethia meg tudta állapítani – korlátozott volt, ám a férje vagyona olyan elképesztő, hogy verseit aranyozott szélű kötetben adatta ki, és rendszeresen megjelentek Felix Farley Bristol Journaljében, ahogy ez a szerzeménye is. Caroline drámai hangnemben olvasta fel nekik, és Bethia azzal a reménnyel pillantott körbe, hogy akárcsak ő, mások is enyhe gúnnyal hallgatták. A többiek arcán azonban udvarias elismerés ragyogott. Ó! Mily csúf látomások kísértik tévelygő szemed? / Fájdalmas üvöltéseid miért szaggatják az eget? Ostobaság. A történet viszont lenyűgözte Bethiát, ahogy mindenkit, aki hallotta. Aztán egy újságíró megneszelte, és írt egy röpiratot A Szénakazal szüze címmel, amely azt állította, hogy a titokzatos nő – akit Louisának neveztek el, mivel a nevét nem volt hajlandó elárulni – magának I. Ferenc császárnak a házasságon kívül született lánya, akit száműztek a kontinensről.

Bethia nem sok hitelt adott ennek a történetnek. Hogy a csodába kerülne ilyesvalaki egy ilyen helyre? És egyáltalán honnan bukkant elő ez a mese, amikor a nő soha nem mondott ilyesmit? Ez puszta kitaláció volt. Ahogy Bethia tudta, a tények a következők voltak: egy csavargó nő huszonkét éve élt egy szénakazalban Bourton, egy Bristoltól mintegy tíz kilométerre délnyugatra fekvő falu határában. Kezdetben keveset és elég udvariasan beszélgetett a helyiekkel, akik meglátogatták, bár soha nem árulta el a nevét, és azt sem, hogy honnan jött. Meglehetősen választékosan beszélt, mondták – ahhoz túlságosan is, hogy valami megesett parasztlány vagy ír szajha legyen. De idővel a beszéde elapadt, és most már évek óta nem szólt egy szót sem. A korral egyre romlott az állapota, de az ágy vagy meleg étel ígéretével sem tudták rávenni, hogy betegye a lábát egy házba. Kenyeret, tejet és egyszerű dolgokat evett, ha vittek neki, és hálás volt a levetett ruhadarabokért. Állítólag különösen szerette a kisgyerekeket – az ő látogatásuk volt az egyetlen alkalom, amikor mosolyogni látták. Orvosokat hívtak hozzá, hogy megvizsgálják; nyelvtudósok és elmeszakértők próbáltál szóra bírni franciául, németül és olaszul. Ám makacs némasága miatt a szakemberek egymás után vesztették el a türelmüket, majd az érdeklődésüket is. Az úriember, akinek a mezején a szénaboglya állt, megengedte neki, hogy ott lakjon, ahelyett hogy átadta volna az egyházközségnek, így hát maradt, évről évre, egészen mindmáig. Most Bethia készült a szárnyai alá venni, és behozni a hidegből. Összeszorult a gyomra az izgalomtól.

Az idegen már idős volt, és beszédképtelensége kétségtelenül az elméje romlását tükrözte. Vajon hány telet élhetett volna még túl a szabadban? Valószínűleg ez lett volna az utolsó, ha nem tesznek érte valamit. A Foster Szegényház kuratóriumának volt egy listája arról a rengeteg bristoli szegény és beteg emberről, akik arra vártak, hogy ha valaki meghal, bekerülhessenek a helyére – a kiválasztásnál a rossz körülmények és a rendes, tisztességes jellem játszott szerepet. Mindössze hét férfi- és hét női szobájuk volt, rajtuk kívül pedig nagyon kevés jótékonysági intézmény akadt a városban, noha a szükség mindig óriási, de Bethia rábeszélte a férjét, Edwin Shiercliffe-et, hogy borítsa fel a dolgok szokásos rendjét, és a Szénakazal szüzét vegye a lista elejére. A férje a szegényház legfőbb jótevőjeként jelentős befolyással rendelkezett. Bethia egy ékesszóló levelet is írt a tanácsnak, amelynek egy példányát minden tag megkapta. A könyörületességükre, a józan ítélőképességükre és az igazságérzetükre apellált. Louisa teljesen egyedül van a világban, írta. Eleget szenvedett már – ki tudja, mennyi ideig bolyongott barátok és hajlék nélkül, mielőtt a bourtoni szénakazalban húzta meg magát? Meddig kellene még szörnyű megpróbáltatások között élnie? Hát nem érdemli meg a pihenést?

Akárhogy is, de sikerült. Az igazgatótanácsból csak egyvalaki ellenezte a dolgot – Sir Donald Goldstone, aki mindig is ragaszkodott a szabályos eljáráshoz. A fent említett személy egyáltalán kérte az elhelyezését? Bethia sosem kedvelte; örömtelen ember volt, undorító a lehelete, és ő mindig ostobának érezte magát mellette. Ám dacára a férfi vétójának, az idegen aznap érkezik; Bourton plébánosa és felesége hozza be a városba, hogy elhelyezzék az új otthonában, a szegényházban, Bethia pedig úgy tervezte, hogy személyesen fogadja. És amikor legközelebb találkozik Caroline Laroche-sal és a társaságával, azok olyan kérdésekkel és érdeklődéssel veszik majd körül, amit egyedül ő, Bethia tud kielégíteni. Most muszáj lesz figyelniük rá, pedig Caroline általában türelmetlenül a szavába vágott, valahányszor megszólalt. Igen, igen, ezt már a múltkor is mondtad, Bethia, kedvesem. Most azonban, ahogy közeledett az idő, Bethiát már-már elfogta az idegesség. Ami azt illeti, Louisa nem is kérte, hogy szobát kapjon a házban. Amennyire Bethia tudta, évtizedek óta nem tette be a lábát semmilyen épületbe – sőt megtagadta, hogy belépjen. Mi van, ha sikoltozni és küzdeni fog? Bethiának fogalma sem volt, mit csinálnának. Hiszen nem kötözhetik meg és vonszolhatják be!

Fel-alá járkált a szobájában, és többször is odalépett az ablakhoz. Hetente háromszor jött be ide, hogy feljegyezze a rendeléseket és a bevételeket, kifizesse a személyzet bérét, és találkozzon Mrs. Fennyvel, hogy megbeszéljék a bentlakók hogylétét, hogy kihez kell orvost hívni és ilyesmiket. Alkalmanként ki kellett utasítaniuk egy-egy pártfogoltjukat, aki megszegte a szabályokat – mint például egy évvel korábban egy férfi, aki, mivel azt hitte, a halálán van, azt kérte, hogy hívják be a feleségét. A szegényházat kizárólag egyedülállók és özvegyek számára tartották fenn, és felvételekor a férfi megesküdött, hogy nincs hozzátartozója. Thomas Pocockról kiderült, hogy hamis nyilatkozattal nyerte el az itteni helyét – írta Bethia a tanácsnak. Miután a férfi felépült, kiadták az útját, és olyan gyászos tekintettel távozott, amely a legkeményebb szívet is meglágyította volna. Bethiának el kellett fordulnia.

Most fázósan összedörzsölte a kezét, hogy felmelegedjen. A szegényház VII. Henrik idején épült, több mint háromszáz éve – egy L alakú, tömör, szürke kőház volt a Christmas Steps és a Steep Street találkozásánál. Az egyik végében volt egy saját, egyszerű kis kápolnája, amelyet a kölni Háromkirályoknak szenteltek. A keskeny ablakok és boltíves ajtónyílások némi egyházi jelleget adtak az épületnek, és egy ösvényekkel és elkerített zöldségágyásokkal tarkított udvarra nézett, ahol a lakók friss levegőt szívhattak, ha tudtak – jóllehet a levegőnek itt mindig melaszszaga volt, köszönhetően a domb aljában működő cukorgyáraknak. Három is volt belőlük, mindhárom pár száz méteren belül. A szag jobb volt, mint a mocskos Frome folyóé, amely a Christmas Steps előtt csordogált, ám Bethia számára, akinek az édesség volt a gyengéje, és a legfurcsább időpontokban fogta el a vágy a cukormázas briós és a forró csokoládé iránt, szüntelen csábítást jelentett, noha hősiesen küzdött ellene. Bethia nem rendelkezett Caroline Laroche természetes kecsességével, sem karcsú bokájával és csuklójával, de még volt dereka és megvoltak a fogai, és határozottan meg is akarta őrizni őket.

A kerékzörgésre és a nyikorgásra, ahogy a kápolna sekrestyése kinyitotta a kaput, Bethia az ablakhoz sietett, és nagyot dobbant a szíve, amikor meglátta az udvarra bekanyarodó kis kordét. Bourton plébánosa hajtotta a pej pónit, és két alak ült a vászontető alatt – az egyik sápadt és alacsony, a másik a ruhájába burkolózó, a fejét kendővel eltakaró, lehajtott fejű nő. Megérkezett a Szénakazal szüze, ott volt alig néhány méterre tőle. Bethia azon tűnődött, mennyire borult el az elméje – vajon megértette-e, hogy a nehéz napoknak mostantól vége, és hogy ezentúl lesz fűtött szobája, kényelme és meleg étele. Ki ne vágyna ilyen dolgokra, miután oly sokáig nélkülözte őket? Bethia mély levegőt vett, ellenőrizte, hogy rendben van-e a haja, fogta a kendőjét, és kiment, hogy üdvözölje őket.

– Mrs. Fenny! Megérkezett! – kiáltotta a folyosón, kissé élesebb hangon, mint szerette volna. De nem várt a gondnoknőre, egyedül sietett ki az udvarra.

– Mrs. Shiercliffe? Megtiszteltetés, hogy megismerhetem – szólt a barna hajú, sápadt lelkész, akinek a nevét Bethia elfelejtette. Hála az égnek, hogy volt egy titulusa.

– Őszinte örömömre szolgál, tiszteletes úr! – Bólintott, és igyekezett a férfira szegezni a tekintetét, nem az utasait bámulni, akik éppen összeszedelőzködtek. Jobban mondva inkább csak az egyikük, a lelkész felesége, aki rámosolygott a férjére, amikor az lesegítette a kocsiról. Orcái pirospozsgásan ragyogtak a friss levegőtől; élénkzöld szeme és nagyon bájos arca volt.

– Engedje meg, hogy bemutassam a feleségemet! – mondta a lelkész. Crane tiszteletes, ez az.

– Nagyon örvendek, kedves Mrs. Crane! – mosolygott rá Bethia a fiatalabb nőre. – Elmondhatatlanul örülök, hogy Louisa megérkezett, és hogy felajánlhatom neki azt a menedéket, amelyre oly nagy szüksége van – folytatta lelkesen, ami a saját fülének úgy hangzott, mint egy túlbuzgó gyermek igyekezete.

A házaspár egymásra nézett.

– Valami... gond van? – kérdezte Bethia.

– Nem. Csak arról van szó, hogy... – kezdte Mrs. Crane, és látszott, hogy kényelmetlenül érzi magát. – Nem vagyok biztos benne, hogy Louisa tudja, hová hoztuk. És... azt sem tudom... Nos... Meg kell értenie, Mrs. Shiercliffe, hogy nagyon régen nincs már otthona. Mármint olyan rendes, kőből épült. Korábban pedig...

– Eddig nem volt hajlandó belépni semmiféle házba?

– Akkor ön ismeri a történetét – jegyezte meg a plébános, Bethia érzése szerint némiképp rosszallóan.

– Igazán mélységesen szánalomra méltó és megható történet – mondta.

– Valóban – bólintott a férfi.

– Nos hát – szólt Bethia, amikor Mrs. Fenny megjelent mellette, körülbelül olyan együttérzően és szívélyesen, mint a novemberi eső. – Reménykedünk benne, hogy tetszeni fog neki ez a hely. A ház szerény, de megfelelő ellátást nyújt, és békés. Biztosíthatom önöket, hogy itt minden igényét kielégítjük.

– Efelől semmi kétségem – mondta Mrs. Crane. – De azt ön is tudja, hogy a nagyon idős embereknél mennyire eltévelyedhet az elme és elveszhet a logika. Nos... Lássuk, hogyan tovább!

Ezzel Mrs. Crane, aki Bethia szerint fiatal kora ellenére nagyon magabiztosnak tűnt, visszafordult a kocsihoz, és gyengéden az idős asszony karjára tette a kezét. Louisa összerándult, kissé elfordította a fejét, és Bethia megpillantotta az ősz loboncát.

– Louisa, kedvesem, megérkeztünk. Ideje leszállni – mondta Mrs. Crane. – Jöjjön! Ígérem, itt teljes biztonságban van.

Bethia már épp oda akart lépni, hogy szóljon néhány bátorító szót, de a lelkész megállította.

– Könnyen megijed – figyelmeztette halkan.

Bethia hát visszafogta magát. Mindketten némán nézték, ahogy Mrs. Crane hízelegve és gyengéden kihúzza az idős asszonyt az ülés szélére, aztán talpra állítja, majd lesegíti a lépcsőn az udvar kövezetére. Ott állt összegörnyedve, még mindig elrejtve az arcát. Úgy tűnt, félig alszik, és Bethia úgy vélte, kimeríthette az utazás. A testét több réteg ruha takarta, amelyek mindegyike szakadt és lyukas volt; furcsa gyűjteménye a nagyon durva és a nagyon finom anyagoknak – ez utóbbiak kétségkívül a módosabb szomszédoktól származtak. Vállát halványkék, rojtos kendő fedte, alatta egy furcsa, laza zsákvászon köpenyt viselt, az alatt egy hétköznapi, strapabíró paraszti ruhát, amelynek a legalsó harminccentis része merev volt a rászáradt sártól. A lábát egyszerűen csak több réteg zsákvászonba bugyolálta.

– Louisa, a nevem Mrs. Shiercliffe – szólította meg Bethia visszafogott hangon. – Én vagyok itt a háziasszony, és nagyon szívesen látjuk – már nagyon vártuk az érkezését. Jöjjön be, nézze meg a szobát, amit előkészítettünk magának!

Az idős asszony nem mutatta jelét, hogy hallotta volna, de amikor Mrs. Crane megfogta a karját, hagyta, hogy vezesse. Tétova, csoszogó léptekkel járt. Ahogy közelebb ért, Bethia orrát megcsapta a szaga, és erősen kellett uralkodnia magán, hogy ne lépjen hátra. Természetes, hogy egy olyan ember, aki nem jutott szappanhoz vagy tiszta ruhához, büdös, de a szag intenzitása sokkoló volt – a fanyar bűz inkább állati, mintsem emberi volt.

– Egy forró fürdő kell ide – motyogta, mire a lelkész rosszalló pillantást vetett rá, Mrs. Fenny viszont helyeslően felmordult.

Ahogy az épület árnyéka rávetült, Louisa hirtelen megtorpant a küszöbön. Felnézett, tekintete balról jobbra végigpásztázta a házat, és Bethia végre meglátta az arcát: barna szempár az összevont szemöldök alatt; a bőre ráncos és piszkos, a kosz mélyen ült a barázdákban. Széles szája és görbe orra volt; a nyaka csupa sovány ín; a haja annyira fénytelen és gubancos, hogy szinte nem is látszott hajnak, és bizonyára hemzsegtek benne az élősködők. Bethia kissé elhúzódott tőle, Louisa pedig ugyanabban a pillanatban elkezdte rázni a fejét, és megpróbált visszafordulni.

Mrs. Crane erősen fogta a karját, de hamarosan már nehezen tudta tartani.

– Semmi baj, Louisa! A szavamat adom, hogy itt nem esik bántódása – csitította, de a nő csak tovább küzdött. Mrs. Fenny rosszallóan csettintett a nyelvével, odalépett Louisa mellé, megfogta a karját, és erősebben kezdte húzni befelé.

– Könyörgök, óvatosan! – intette a plébános. – Pont ettől tartottunk. – Megpróbálta megfogni Louisa kezét, de az csak a fejét rázta, és még vadabbul küzdött, hátravetve magát, amitől egyensúlyát vesztve mindhárom nő megtántorodott. Louisa felnyüszített; a hang olyan rettegésről és gyötrelemről árulkodott, hogy Bethia szíve belesajdult.

– Ó, jöjjön csak be, itt jámbor emberek laknak! – mondta közelebb lépve, és a nő felé nyújtotta a kezét. – Mi a legjobbat akarjuk magának.

A hangja hallatán Louisa elhallgatott. Reszketeg pillantást vetett Bethiára, aztán a szegényház egyszerű épületére, a hidegkék égre odafent, majd vissza Bethiára, aki bátorítóan mosolygott, és el sem tudta képzelni, milyen gondolatok keringhetnek az idegen fejében.

– Na, látja? – mondta. – Ez egy jó hely. – Bethia örömére az öregasszony kissé kihúzta magát, és kirántotta a karját a házvezetőnő szorításából.

– Jöjjön hát, kedvesem! – biztatta Mrs. Crane, mire Louisa, bár lassan, de megindult, és átlépte a küszöböt. Bethia a lelkészre pillantott, aki értetlenül nézett rá, és a nő arcát diadalmas pír öntötte el. Ő volt az, aki rávette Louisát, hogy menjen be a házba. Talán sikerült elnyernie a bizalmát, amikor mindenki más kudarcot vallott; talán ő lesz az, aki szóra bírja a titokzatos idegent, neki elmeséli a történetét. Egy olyan történetet, amelyet Bethia leírhat, és talán megjelentethet; egy olyan rejtélyt, amelyet ő oldana meg, miközben azok a kiváló emberek és orvosok csődöt mondtak. Rengeteg levelet kapna.

– Mrs. Fenny majd elhelyezi – mondta a lelkésznek, és megpróbált úgy tenni, mintha nem történt volna semmi különös. – Ön és a bájos felesége pedig ebédeljenek velünk, mielőtt ismét útra kelnek.

Edwin Shiercliffe magas volt, és elég széles vállú ahhoz, hogy még mindig egy jóval fiatalabb férfi benyomását keltse. Fiatalos külsejét csak erősítette szőkésbarna haja, ahogy a szeme sarkában lévő ráncokat is inkább hatvanöt éve tartó derűjének, mintsem az idő múlásának köszönhette. És ez pontosan így is volt. Még mindig nagyon jóképű férfi volt, és Bethia csodálattal figyelte, ahogy udvariasan bólogat, miközben Crane tiszteletes a vidéki szegények helyzetéről szónokol. Louisa témáját már kimerítették, és Bethia kénytelen volt ellenállni a késztetésnek, hogy újra szóba hozza, hiszen nem tudott semmi újat hozzátenni. Ennek ellenére csak e körül jártak a gondolatai. Alig várta, hogy visszatérjen a szegényházba, és újra láthassa a nőt. Észrevette azonban, hogy Mrs. Crane már jó ideje nem szólalt meg, ezért megköszörülte a torkát.

– Gyakran jönnek a városba? – kérdezte a lelkész gyönyörű feleségét.

– Nem, nem túl gyakran, Mrs. Shiercliffe.

– Ó, ez kár! A város rengeteg szórakozást kínál a fiataloknak. Gondolom, elég csendes lehet az élet egy olyan kis faluban, mint Bourton. És most talán még csendesebb lesz, hogy elvesztette az egyik leghíresebb lakóját.

– Biztosíthatom, hogy bőven találunk magunknak szórakozási lehetőséget – mosolygott Mrs. Crane. – Mindig is jobban kedveltem az egészséges vidéki levegőt és az őszinte embereket, mint a... – Elhallgatott, ismét elmosolyodott, és kissé elpirult. – Nálunk persze nincsenek ilyen elegáns házak, mint ez – tette hozzá sietve, és az ebédlőre mutatott, amely valóban nagyon szép volt.

A polírozott bútorok csak úgy ragyogtak; a kandalló burkolatát, amelyet nemrégiben szereltek fel, egyetlen darab csillogó, derbyshire-i kék fluoritból vágták ki, és mindkét oldalán díszes, aranyozott gyertyatartó állt tíz-tíz gyertyával. Már a desszertre vártak, az asztalon ott díszelgett a teljes, bristoli kék üvegből készült desszertkészlet. A ház a Charlotte Street felső végén állt, így az ablakokból a katedrálisra lehetett látni, amely mögött éppen csak látszottak a kikötőben horgonyzó a hajók árbócai. Csupán egy kőhajításnyira voltak a polgármester, a tiszteletre méltó Charles Pinney Great George Streeten álló házától, amely egészen addig a bámulat tárgyát képezte, amíg Laroche-ék nem vettek egy házat Cliftonben. Azóta Caroline, valahányszor Bethia meglátogatta, fintorogva jegyezte meg, hogy a város szaga belevette magát a hajába és a ruhájába, és hogy milyen erősnek tűnik neki ez az odor most, hogy hozzászokott a tiszta levegőhöz.

– Örülök, hogy tetszik, Mrs. Crane! – bólintott Edwin kedves mosollyal, a legkevésbé sem sértődötten. Edwint éppoly nehéz volt megbántani, mint amennyire könnyű volt Mrs. Fennyt.

Egy ideig hallgattak, majd a lelkész törte meg a csendet.

– Mondja csak, nagyon aggasztja önöket, hogy a kolera már Bristolban is felütötte a fejét? – kérdezte Edwintől. Ez aligha volt étkezéshez illő téma, és Bethia összeszorította az ajkát. Mrs. Crane hirtelen odahajolt hozzá.

– Lehetek önhöz őszinte, Mrs. Shiercliffe?

– Természetesen – felelte Bethia kissé nyugtalanul.

– Nagyon aggódom Louisa miatt. Ez az egész hatalmas változás lesz a számára, márpedig ő mindig is olyan szelíd léleknek tűnt, és nagyon könnyen megijed...

– De már túljutottunk az első akadályon – szakította félbe Bethia. – Maga nem volt biztos benne, hogy egyáltalán hajlandó lesz-e bemenni, mégis alig tanúsított ellenállást. És úgy tűnt, hogy bízik bennem, nem igaz?

– Igen, így van. – Mrs. Crane csodálkozva ingatta a fejét. – És ez természetesen több és jobb, mint amit remélhettünk.

– Nincs kétségem afelől, hogy jól beilleszkedik majd az új életébe, Mrs. Crane. Lehet, hogy idővel még beszélni is fog magáról és a múltjáról.

– Talán. Bár ezzel egy élet megrögzött szokásával szakítana.

– Azt mondják, jól bánok az emberekkel – jegyezte meg Bethia, ami nem volt igaz, de képtelen volt megállni, hogy ne mondja ki, hiszen mindig is azt akarta, hogy így legyen.

Mrs. Crane kissé kihúzta magát.

– Ez valóban csodás adottság – motyogta. – Mégis... ha a dolgok rosszul alakulnának – mármint a helyzet –, megtenné, hogy ír nekem? Sokkal szívesebben vinném haza, minthogy áthelyezzék máshová, és elveszítsük.

– Haza? Egy szénakazalba, amikor nyakunkon a tél?

– Igen, egy szénakazalba. Akárhogy is, az volt az otthona, és úgy tűnt, elégedett vele – felelte Mrs. Crane, és Bethia ekkor megértette, hogy nem az asszony döntése volt, hogy Louisa a szegényházba kerüljön.

– De kedvesem, látnia kell, hogy egy megfelelő elhelyezés a lehető legjobb dolog a számára.

– Én... azt hiszem, hogy amikor az embernek már csak kevés ideje van hátra ezen a földön, talán az a legjobb, ha egy boldog emlékeket idéző, ismerős helyen marad. Ha megszokik önöknél, és imádkozom, hogy így legyen, természetesen nagyon fogok örülni. De ha nem, akkor megígéri, hogy ír nekem, és tájékoztat, Mrs. Shiercliffe? Kérem! Ami azt illeti, hálás lennék, ha mindenképpen írna nekem, hogy megtudjam, hogy van.

Ismét Bethia felé hajolt, zöld tekintete az övébe fúródott.

Valami érthetetlen okból, Bethia attól félt, hogy lelepleződik, mint valami csaló.

– Természetesen írok – ígérte zavartan, és némi féltékenységgel, mivel a nő nyilvánvalóan megint el akarta vinni Louisát.

Megkönnyebbült, amikor valami láthatatlan jelre Paris megfordult, kinyitotta az ajtót, és Juno bevitt egy hatalmas tálat zselével és karibi gyümölcsökkel, meghámozva és felvágva, hogy feltáruljanak a belsejük csodálatos színei – a narancs, a vörös és a sárga élénk árnyalatai. Bethia örömében összecsapta a kezét.

– Ó, csodálatos! Talán még nem evett Mirabella szilvát, vagy guávát, Mrs. Crane, de muszáj megkóstolnia – mondta, és igyekezett elkerülni, hogy Junóra kelljen néznie. A lány furcsa érzést keltett benne, valami ürességet a bordái mögött. Nem tudta pontosan meghatározni, de kellemetlen volt, és mintha nem kapott volna tőle levegőt.

Juno óhatatlanul magára vonta a tekintetet. Az emeleti cselédek egyszerű szabású ruháját viselte, de fekete, göndör fürtjeit még a főkötő és a hajtűk sem tudták kordában tartani. Amikor Bethia először meglátta, meggyőződése volt, hogy tapintásra olyanok, mint a drót, de az egyik télen, amikor a lány beteg volt, és ő kisimította a tincseit a homlokából, megdöbbentette, milyen puha és rugalmas a haja. Hasonlóképpen a ruha sem tudta elrejteni Juno alakját, amely már-már obszcén módon bővelkedett a domborulatokban. A csípője úgy ringott járás közben, hogy Bethia egyszer már rászólt emiatt, mire Juno csak nevetett. Próbáljak meg úgy járni, mint egy férfi, asszonyom?

A bátyja, Paris szerencsére sokkal kevésbé villogtatta a fogait; kifogástalan szolga volt, mindig makulátlanul öltözött; olyan csendes volt, és előrelátó, hogy Bethia alig emlékezett, utoljára mikor kellett mondania neki valamit, vagy mikor hallotta beszélni. Egyszerűen megcsinálta, amit kellett, mielőtt még neki vagy Edwinnek kérnie kellett volna. Bethia azt kívánta, bárcsak Juno inkább olyan lenne, mint ő, és kevésbé olyan, mint egy zengő dal. Mrs. Crane leplezetlen kíváncsisággal és a meglepetéstől elkerekedett szemmel bámulta a testvérpárt.

– Valami baj van, Mrs. Crane? – kérdezte Edwin. A plébános megköszörülte a torkát, mire a felesége lesütötte a tekintetét.

– Semmi, Mr. Shiercliffe – felelte a nő. – Csak még sosem... Vagyis... – Kényszeredetten elmosolyodott. – Manapság oly sokat hallani a rabszolgaságról és arról, hogy véget vetnek neki, én azonban eddig még soha nem találkoztam afrikai rabszolgával. Bocsásson meg, udvariatlanság volt, hogy így megbámultam.

– Brit földön már nincsenek rabszolgák, Mrs. Crane. Juno és a bátyja a mi nagyszerű és hűséges szolgálóink – Juno és a bátyja, figyelt fel Bethia a megfogalmazásra. Soha nem Paris és a húga, noha Paris volt az idősebb és a férfi.

– Ó... Akkor fizetést kapnak, mint az angol cselédek, és szabadon elmehetnek innen bárhová, ha akarnak?

– Annabelle... – figyelmeztette a lelkész.

Edwin elnézően mosolygott.

– Igen, szabadon elmehetnek. De gyerekkoruk óta nálam vannak. Azért vettem meg őket, hogy együtt maradjanak, és megtanulják azokat a készségeket, amelyekre szükségük lesz a sikeres szolgálathoz. Őszintén remélem, úgy döntenek, hogy a házamban maradnak.

Bethia jobban szerette volna, ha úgy fogalmaz, „nálunk”, ahelyett hogy „nálam”. Juno és Paris tizennyolc évvel ezelőtt érkezett Edwin egyik hajóján. Amikor a férfi közölte, hogy egy meglepetést tartogat a számára – egyfajta nászajándékot, hiszen akkor még csak három hónapja voltak házasok –, Bethia valami egzotikus fűszert vagy talán egy üveg jóféle italt képzelt el. Valami finomságot. Nem számított egy férgekkel és fejtetvekkel teli kétéves, árva néger ikerpárra, és képtelen volt leplezni a csalódottságát, amikor meglátta őket.

A gyerekek egy dajkához kerültek a Wellington Streetre, és csak tízéves korukban hozták őket vissza, miután megtanulták a háztartási munka alapjait, de továbbra is tanítgatták őket – varrásra, frizurakészítésre, hajvágásra és borotválásra, a ruhák rendben tartására és a vendégek ellátására, az ételek és italok felszolgálására. Bethia emlékezett Paris rémült tekintetére az első napon, amikor vadonatúj ruhájukban és cipőjükben bemutatták őket a szalonban. Láthatóan remegett a válla, amikor szinte komikusan mereven, vigyázzban állt. Juno ezzel szemben izgett-mozgott, és pimasz, bíráló pillantással vette szemügyre a szobát. A legkevésbé sem félt, és ez kezdettől fogva idegesítette Bethiát.

Crane tiszteletes megköszörülte a torkát.

– Kedvesem, nem kóstolod meg ezt a valóban pompás gyümölcsöt?

Juno Mrs. Crane mellett várakozott, az egyik kezében a tálcát egyensúlyozta, a másikban ezüstcsipeszt tartott.

– És ezt a gyümölcsöt is szabad férfiak és nők termelték? – tudakolta az asszony, miközben Junóra pillantott, így Bethia nem tudta megállapítani, kinek címezte a kérdést.

– Gyümölcsfák termelték, Mrs. Crane – felelte Edwin. – Az unokatestvérem ültetvényén, Nevis szigetén, ahol Juno és a bátyja született. Az édesanyjuk meghalt, amikor ők még nagyon kicsik voltak. Az asszony az ültetvényen dolgozott, de biztosíthatom önt, hogy ott még a mezei rabszolgákkal is jól bánnak. Az unokatestvérem tisztességes és jólelkű ember.

– Kóstolja meg a guávalekvárt, nagyon finom! – kínálta Bethia az asszonyt.

Ám Mrs. Crane mintha nem hallotta volna.

– Egy jól tartott rabszolga is csak rabszolga, Mr. Shiercliffe.

– Annabelle... – szólt rá ismét a férje.

– A Biblia alapvetően nem emel szót a rabszolgaság ellen, Mrs. Crane, csupán azt írja le, hogyan kell helyesen és tisztességesen bánni a rabszolgákkal.

– Én azt olvastam, hogy a „rabszolga” szó talán helytelen fordítás, és inkább „szolgálónak” kellene a helyén állnia. És a Szent Biblia azt is kimondja, hogy a keresztény egyházon belül nem létezik sem rabszolga, sem szabad ember, mert mindenki egy Jézus Krisztus szeretetében. Nem vagyunk-e mindannyian Ádám és Éva fiai és leányai?

– Vannak, akik szerint a négerek Hám fiai, akiket Noé átkozott meg, hogy rabszolgák legyenek.

– És ön ehhez tartja magát? – csattant fel az asszony.

Bethia visszatartotta a lélegzetét, és úgy látta, a plébános is ugyanezt teszi, de Edwin csak mosolygott, olyan kedvesen, hogy a feszültség azonnal feloldódott.

– Nem, én nem – felelte.

– Talán egy kicsit túl sokat olvas, Mrs. Crane – jegyezte meg Bethia, mire a lelkész felesége olyan pillantást vetett rá, amelyet csak szánakozónak lehetett nevezni.

– Ez mindenesetre felveti azt a súlyos kérdést, hogy az ember milyen gyümölcsöt válasszon – jegyezte meg Edwin teljes komolysággal, és bár Mrs. Crane nem mosolygott, úgy tűnt, kísértésbe esett. Edwin így hatott az emberekre. Az asszony egy rövid, beletörődő sóhajjal kifújta a levegőt.

– Akkor megkóstolom ezt a lekvárt, ha kérhetem, Juno – mondta.

– Igen, asszonyom – felelte Juno a leghalványabb mosollyal az ajkán.

Bethia nagy megkönnyebbülésére az ebéd hátralévő részében nem esett több szó a rabszolgaságról vagy Nyugat-Indiákról. Az utóbbi időben a férfiak állandóan a rabszolgaság eltörléséről és a reformokról beszéltek, és Bethia örült, hogy nem vesz részt a vitában. Az már jelentett valamit, hogy a nők is elkezdtek beszélni róla. Vajon amikor legközelebb találkozik Caroline-nal és a többiekkel, elvárják majd tőle, hogy állást foglaljon ebben a kérdésben? Mindannyiuk férjének voltak érdekeltségei Nyugat-Indiákon, az ültetvényeken és a kereskedelemben, amely még mindig oda kapcsolódott, noha a rabszolga-kereskedelmet már megszüntették. Ha a rabszolgaságot ugyanúgy eltörölnék a gyarmatokon, mint brit földön, és az összes rabszolgát felszabadítanák, akkor a pénzügyi csőd kísértete ott lebegne sok finom ebédlőben, szerte a városban. Az előző évben Baillie kampányában megjelent egy plakát, amelyen Edwin csak nevetett, Bethiát viszont nyugtalansággal töltötte el. BRISTOL MINDEN jólétét, sőt, majdhogynem a létét is a NYUGAT-INDIÁKKAL folytatott kereskedelmének köszönheti, állt rajta. Enélkül el kell süllyednie, hogy aztán soha ne emelkedhessen fel többé. Képzeljük el, hogy a most még nyüzsgő utcái kihaltak, és benőtte őket az gaz – a csillogó üzletei üresek, az ajtók mind zárva!!! Bethia elhatározta, hogy nem hajlandó aggódni. A kereskedelem ettől függetlenül folytatódik, ebben biztos volt – végül is cukorra szükség volt. Dohánynak és kávénak is lennie kellett.

Bethia megjegyezte magának Mrs. Crane bibliai idézetét, hogy majd beszámoljon a barátnőinek az asszony szemtelenségéről, és jót szórakozhassanak rajta. Amikor Crane-ék elmentek, Bethia odalépett a szalon ablakához, és látta, hogy odakint megállnak, és Junóval beszélgetnek. Komolyan, a fejüket összedugva tárgyaltak. Mrs. Crane odaadta a lánynak a névjegyét, aztán a cseléd megfordult, és túlságosan is kényelmes tempóban indult vissza a házba. Bethia ekkor újabb mozgásra lett figyelmes, és lenézve a férjét pillantotta meg, aki a bejárati ajtó mellett állt, és szintén Junót nézte.

Bethia elindult lefelé, remélve... Nem volt biztos benne, hogy abban reménykedik-e, hogy rajtakapja őket, ahogy beszélgetnek, vagy abban, hogy ezt sikerül megakadályoznia. Esetleg abban, hogy Edwin valami egészen mást csinál odalent, például egy madarat figyel a fán – imádta a madarakat –, Juno pedig lement az alagsorba. Megint jelentkezett az az üres érzés a bordái alatt, amitől az ebédje kellemetlenül nyomni kezdte a gyomrát. A szájára szorította a kezét, hogy elnyomjon egy böfögést.

– Igen, uram, úgy lesz – mondta épp Juno, amikor Bethia rájuk talált a folyosón.

– Jó kislány – bólintott Edwin, a lány pedig megfordult, hogy elmenjen.

A férfi háttal állt Bethiának, aki Juno arcát látta, és azt is, ahogy rámosolygott Edwinre. Bethia tudta, hogy nem képzelődik – volt valami a lány tekintetében, ahogy ránézett a férfira. Valami ravasz; valami perverz módon érzéki. De ez lehetetlen; Bethia nem hagyhatta, hogy így legyen. Nincs bolondabb az öreg bolondnál – mondta egyszer az anyja bosszús fejcsóválással, amikor a mostohaapja higannyal a kezében ment haza a patikából, amivel az újabb kankóját akarta kezelni. De Edwin nem. Junóval nem – egy rabszolgával és egy négerrel. Bethia szerette volna látni a férje arcát. De ő Junót nézte, mint oly gyakran.

Dacára az összeszorult mellkasának Bethia vett egy nagy levegőt, és mosolyt erőltetett az arcára.

– Van még valami elintéznivalód, Edwin? – kérdezte. Fürkész tekintettel figyelte a férfi arcát, amikor az megfordult, de nyoma sem volt rajta a meglepetésnek, vagy – amitől rettegett – a sietve leplezett bűntudatnak. Milyen könyörtelen lenne Caroline, ha... Ezek a dolgok így vagy úgy, de mindig kitudódtak; általában a szolgák szüntelen pletykálkodása révén.

– Semmi, Bethia – felelte Edwin. Kivette a zsebéből a pipáját, és a szárát könnyedén a mellkasához ütögette. Bethia tudta, hogy alig várja már, hogy a dolgozószobájában rágyújtson.

– Van hír a Gazelle-ről? Látta valaki?

– Senki. – Edwin kissé elkomorodott, Bethiát pedig egy pillanatra elfogta a nyugtalanság. – Hét hete késik... – motyogta a férfi, aztán mintha észbe kapott volna, rámosolygott a feleségére. – Ez nem is olyan hosszú idő. Könnyen megmagyarázhatja egy egyszerű vihar, amely letérítette őket az útvonalukról, vagy megrongálta a hajót, és most a javítások miatt késlekednek. Ne aggódj, Bethia!

– Samuel Smeatonnál nincs jobb hajóskapitány – bólintott az asszony, és megfogadva férje tanácsát, félretette a szorongását.

– Milyen igazad van, kedvesem! – Edwin megfogta a kezét, megcsókolta, majd felkuncogott. – Crane tiszteletes eléggé tűzrőlpattant nőt vett feleségül, nem?

– Így vitába szállni veled a saját asztalodnál... – Bethia a fejét ingatta. – Ez nagyon nem volt hölgyhöz méltó.

– Fiatal, és tele van ötletekkel, hogyan lehetne jobbá tenni a világot. Emlékszem, hogy én is ilyen voltam – mosolygott Edwin.

– Láttam, hogy odaadta Junónak a névjegykártyáját. Vajon mit akar tőle?

– A vasárnapi istentiszteletről volt szó, ha jól értettem. A broadmeadi baptista templomban. Odalent nagyon lelkes hívei a rabszolgaság eltörlésének.

– Akkor talán nem kellene elengednünk.

– Én nem látok benne semmi rosszat. Juno elég jól tudja, mit akar. Nálam dolgozni – mondta a férfi. – Akkor a vacsoránál találkozunk, kedvesem.

– Azt hiszem, délután visszamegyek a szegényházba, és megnézem, elhelyezkedett-e az új lakónk.

– Nagyon foglalkoztatja a fantáziádat, ugye? Alkalomadtán el kell majd mennem, hogy bemutatkozzam neki.

– Azt javaslom, hogy várj egy kicsit. Legalább addig, amíg meg nem fürdetjük – mondta az asszony.

Edwin elnevette magát, Bethia bordái mögött pedig megszűnt az üresség.

Bethia úgy képzelte, hogy mire visszatér a szegényházba, Louisát már megfürdetve és új ruhában találja, ott ül a jó meleg szobájában, és talán egy kis forró levest eszik. Az ételt általában a refektórium nagy asztalánál szolgálták fel, de az ágyhoz kötött vagy az újonnan érkezett lakók esetében kivételt tettek, és Bethia utasításba adta, hogy minden úgy legyen, ahogy Louisa szeretné. A házba lépve azonban üvöltést és szitkozódást hallott, és mivel Louisa szobája üres volt, követte a lármát a konyha mögötti ablaktalan mosdóba, ahol a lakók havonta legalább egyszer megfürödtek – vagy megfürdették őket – egy mély fadézsában. A tűzhelyben izzott a parázs, és a lámpák egy kaotikus jelenetet világították meg: Mrs. Fenny és Alice, a szakácsnő megpróbálták becibálni Louisát a vízbe, aki a falba és a kádba kapaszkodva, szavak nélkül vonította a világba a nemtetszését. Az egyik fiatal szobalány, Julia, a sarokban kuporgott.

– Krisztus szentséges szerelmére! – fohászkodott Mrs. Fenny zihálva, Bethia pedig igyekezett visszafojtani a mosolyát, mert a gondnoknő és Alice, akinek a sokéves kenyérgyúrástól olyan karja volt, mint egy férfinak, csöpögött a víztől, amíg Louisa, noha anyaszült meztelen volt, tökéletesen száraz maradt. A nő szaga elnehezítette a szobában a levegőt. Bethia az egyik lábával arrébb tolta a félredobott ruhák bűzös kupacát.

– Mi a csoda folyik itt, Mrs. Fenny? – tudakolta.

– Hát, Mrs. Shiercliffe, amint látja, ez a nyomorult nem hajlandó megfürödni! – háborgott az asszonyság.

Mintegy végszóra, mindhárom nő abbahagyta a küzdelmet, és levegő után kapkodva felegyenesedett. Bethia ránézett Louisára, és rájött, hogy bár szellemileg gyenge, fizikailag fitt. Szabadon lengő melleinek még mindig volt némi tartása, alkarján pedig erős inak feszültek, ahogy a kád szélébe kapaszkodott. A háta egyenes volt, a bőre simább és feszesebb, mint amire Bethia számított. A csípőjét és hasát ezüstös striák szabdalták. Csupán az arca és a lába volt olyan, mint egy vénasszonyé – a lábízületei bütykösek és erősen duzzadtak voltak, maguk a lábujjak eltorzultak és vörösek.

– Mrs. Fenny – szólt Bethia a lehető leghiggadtabban. – Ez egyszerűen nem vezet semmire... ha így kényszerítik.

– Nos, ha azt akarja, hogy megmosdassuk, akkor máshogy bizony nem fog menni. Az ember azt hihetné, hogy élve akarjuk megfőzni, akkora hajcihőt csinál! – Mrs. Fenny összeszorította a száját.

– Talán egy kicsit több türelem és kevesebb erő lenne a célravezető.

– Nekem a levessel kell foglalkoznom – közölte Alice mogorván. – És a tetejébe még négy kappant is ki kell beleznem.

Mindkét nő dacos, lázadó tekintettel nézett Bethiára, ami normális esetben arra késztette volna úrnőjüket, hogy valamilyen kifogást találjon, és meghátráljon. De nem most. Bethia kihúzta magát, és Mrs. Crane-re gondolt, és arra, hogy az asszony nyilvánvalóan kételkedett benne.

– Nos, akkor lássuk, hátha a szelíd meggyőzés beválik ott, ahol a nyers erő kudarcot vallott, rendben? – kérdezte.

Előrelépett, és gyengéden Louisa karjára tette a kezét. A nő azonnal megfeszült, készen az újabb harcra.

– Biztosan nagyon furcsa magának ez az egész – szólt halkan. Hallotta a nő szapora lélegzetvételét. Nem zihált, nem sípolt a tüdeje. – Mrs. Fenny szigorú asszony, de csak jót akar. – Bethia egy pillantást vetett a gondnoknőre, aki úgy festett, mintha már a nyelvén lenne valami epés megjegyzés, amelyet azonban kénytelen-kelletlen magában tartott.

Belemártotta az ujját a kádba, hogy ellenőrizze, felmelegítették-e a vizet. Ha meleg nem is, legalább langyos volt.

– Nem hideg, és nincs benne semmi rossz. Egészen biztos vagyok benne, hogy tisztán jobban fogja érezni magát.

Louisa félrehajtotta a fejét, mintha erősen figyelne, értelmet keresne a szavaiban. Kis idő múlva elengedte a kádat, és ránézett Bethiára. Volt valami szívhez szóló a tekintetében, mintha a megértéséért könyörgött volna.

Bethia elmosolyodott, és bólintott.

– Így ni – mondta. – Szálljon be, rendben? Lehet, hogy elsőre kissé hűvösnek fogja érezni, de Alice már megy is, hogy melegítsen még egy kis vizet, ugye, Alice?

A szakácsnő nagy levegőt vett, és kicsörtetett a szobából.

– Szálljon csak be, rajta!

Bethia legnagyobb megdöbbenésére és megelégedésére Louisa a karjába kapaszkodva belépett a dézsába, és összekuporodva beleült a vízbe.

Amikor Bethia távozásra készen felegyenesedett, Mrs. Fenny megrázta a fejét.

– Akkor jobb, ha feltűri az ingujját, és itt marad segíteni, Mrs. Shiercliffe. Hiszen ön az egyetlen, aki le tudja csillapítani.

– Igen – hallotta Bethia a saját hangját. – Igen, hogyne.

Hosszú ideig tartott, amíg Louisa bőréről lesikálták a mocskot, és még tovább, amíg a haját is rendbe szedték. Nem törődve Louisa fájdalmas és tiltakozó nyöszörgésével, Mrs. Fenny mindent elkövetett, hogy kifésülje, ám a haja annyira össze volt gubancolódva, olyan rengeteg szalma és bogáncs tapadt bele, hogy ez lehetetlen feladatnak bizonyult.

– Ez így nem megy – jelentette ki Mrs. Fenny felegyenesedve. – Le kell vágni. Megyek, hozom az ollót.

Amíg a gondnoknő távol volt, Bethia egy rövid sörtéjű kefével nekilátott megsúrolni Louisa körmeit, miközben igyekezett nem észrevenni, hogy a fürdővíz milyen barnává változott, vagy a benne úszkáló, azonosítatlan törmelékdarabokat. Megpróbálta Louisa eltorzult lábát is lesikálni, de a nő felkiáltott, amikor hozzáért. Nagyon fájdalmas lehetett neki, ezért Bethia inkább egy puha ronggyal folytatta, és a lehető leggyengédebben dolgozott, miközben végig megnyugtató szavakat mormolt. Louisa lábujjkörmeit sürgősen le kellett vágni; néhány helyen a lábujjai annyira kicsavarodtak, hogy a köröm belevágott a szomszédos lábujjba, nedvedző sebet ejtve rajta.

– Most ne mozogjon! – intette Bethia, miközben egy kiskéssel nekilátott a munkának.

Fájdalmasan hasított belé a gondolat, hogy milyen magától értetődő könnyedséggel pátyolgat egy nála gyengébb, rászoruló teremtményt. Biztos volt benne, hogy az anyaság ugyanilyen természetesen ment volna, ha megadatott volna, hogy áldott állapotba kerüljön. Egy másodpercig egy régi dal játszott az ajkán, egy altatódal, amelyet az anyja énekelt neki kis korában. Csakugyan az anyja volt az? Vagy valaki más? Bethia kissé megrázta a fejét, próbált visszaemlékezni. A dallam ott volt a fejében, a szöveg azonban nem. Egy szép leányról és egy lord gyermekéről szólt? Csupa vigasság volt az életük, erre a részre emlékezett, és a refrénre: csíja-csicsíja. Amúgy sem számított; Louisa nem volt gyerek. De a dal továbbra is ott motoszkált Bethia fejében, és azon kapta magát, hogy mégis azt dúdolgatja. Akkor hagyta abba, amikor Mrs. Fenny visszatért, és csak ekkor vette észre, hogy Louisa milyen mozdulatlan és csendes lett. Felpillantott, a nő sötét szeme rezzenéstelenül mered rá.

Mrs. Fenny egy erős ollóval komótosan lenyeste Louisa patkányfarok-szerű csimbókokba összeállt haját, amíg csak alig kétcentis puha, fehér pihe maradt a koponyáján. Ahogy egy-egy tincs a padlóra esett, Bethia elképzelte, hogy vele együtt a nehéz és fájdalmas évek is lehullanak. Amikor végzett, Mrs. Fenny összeszedte a zilált kupacot, és a tűzbe dobta, ahol sisteregve kapott lángra, és olyan csípős szag lett tőle, mint egy kovácsműhelyben. Bethia egy beszappanozott kendővel Louisa arcát vette munkába, és megállapította, hogy a bőrének mély barázdáit, amelyekre korábban felfigyelt, valamilyen korábbi sérülésből származó hegek hálója alkotja, és hogy a másik orcája, a jobb, sokkal simább. Az időjárás azonban csúnyán megviselte, a szeme körül és a homlokán mély ráncok húzódtak, ahogy a szája körül és az állán is. Az átalakulás mégis figyelemre méltó volt.

Miután szárazra törölték és felöltöztették, a szegényház nyers színű ruhájában és a rövidre nyírt hajával Louisa egy mártírra emlékeztetett, aki épp a máglya felé tart. Bethia számára ez egyfajta újjászületésnek tűnt; a félelemtől és a pusztulástól való megszabadulásnak. A nő újonnan felfedett nyakában volt valami szűzies – valami finom és sebezhető. Igen, újjászületés – Bethia ezt fogja mondani Caroline-nak és a többieknek; pontosan tudta, milyen vágyakozó, áhítatos hangon beszél majd.

– Tessék! – szólt elégedetten. – Így csak jobban érzi magát, Louisa, nem? Biztos vagyok benne, hogy a haja hamarosan visszanő. Legalább nem lesz olyan nagy súlya, amit cipelnie kell. Nos... gondolom, éhes. Lássuk, hogy halad Alice azzal a levessel!

Ahogy elindultak kifelé, Louisa még egyszer megtorpant, és a kupacban heverő régi ruháiért nyúlt.

– Semmi szüksége arra a mocskos vacakra – jelentette ki Mrs. Fenny. De Louisa nem tágított, átkutatta a rongyokat, és magához vett egy kis vászonzsákot, amelyet Bethia most látott először – bizonyára a számtalan réteg ruha között rejtőzött.

– Á, bizonnyal néhány apró személyes holmit őriz benne – vélte Bethia. – Hadd tartsa meg őket! És volt egy kék kendője is, ami egy alapos mosás után talán még használható.

– Igenis, asszonyom – bólintott Mrs. Fenny, akit Bethia sikere a fürdetésben valahogy megszelídített.

A sérült lába miatt csoszogó Louisát bekísérték a szobájába, ahol Bethia örömmel tapasztalta, hogy valóban begyújtottak. A nőnek kerítettek egy puha vászonpapucsot, és leültették a kandalló elé, Bethia pedig rádöbbent, hogy az idegen le sem veszi róla a tekintetét. Folyamatosan figyelte, és mindig ugyanazzal a kutató, kérdő pillantással. Mintha próbálná megérteni.

Bethiának először tetszett az újszerű érzés, hogy megszelídített egy vadat. De amikor felállt, hogy távozzon, annak az volt az oka, hogy ez a vizsgálódás kezdte kissé nyomasztani, és ahogy az ajtóban megfordult, hogy jó éjszakát kívánjon, Louisa arca a tűz fényében, és az a merev szempár... Hirtelen valahogy ismerősnek vélte, és az éber tekintetnek valami olyan célja volt, ami távolról sem tűnt barátságosnak. Sőt, rosszindulatú volt. A dolog csupán egy pillanatig tartott, de Bethiának úgy görcsbe rándult tőle a gyomra, hogy meg kellett kapaszkodnia az ajtókeretben, amíg el nem múlt. Három másodperc, majd az ismerősség eltűnt, és a szörnyű érzés is elszállt vele, csupán enyhe remegés maradt utána. Louisában nyilvánvalóan nem volt semmi ismerős, és gonoszság sem volt a szemében. A tekintete olyan volt, mint egy csecsemőé, üres és híján minden értelemnek. Nem, gondolta Bethia, hogy megnyugtassa magát. Nem, ez lehetetlen.