Eddig megjelent műveim:

Hazugok, 2019

Megtörtek, 2020

Szinglik 1-4., 2020

Árvák, 2020

Vándorok, 2021

Szépségek, 2021

Szavak, 2021

Társkeresők, 2022

Visszatérők, 2022

Copyright © Barát Enikő

Minden jog fenntartva!

Szerkesztő: Pavlov Anna

Korrektor: Csémi Judit, Sándor Zsuzsanna

Borító: Coverist Studio – Faniszló Ádám, Bakos Fanni

Tördelés: KF Book Design Studio

Maraton Kiadó, Szentes, 2022

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

maratonkiado.hu

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-82083-2-1

A regény történetét valós események ihlették.
Egyes szereplők részben létező személyek, ám a történetben való szerepük az élet megtörtént eseményeinek és az író képzeletének véletlenszerű találkozása.
A cselekmények a valóságban is létező helyszíneken játszódnak, ám azok a történet eredeti környezetével összefüggésbe nem hozhatók.

Nincs menekvés! Élni s lenni kell,
Fájdalmakban is magasodva,
És nem cserélni soha senkivel!

SÁRKÖZI GYÖRGY

Mennyi titok tudója lehet,
aki e sorok között is olvasni képes.

BELLE

Prológus

Félő, ha az ember látná a jövőt, kételkedni kezdene abban, fel akar-e ébredni holnap. A tudatlanság, valahol ott mélyen legbelül, talán ezért is gyönyörködtető. Mert elhiteti velünk, hogy a holnap szebb lehet a mánál. Apró kis fénymorzsák formájában elhinti előttünk, hogy a sötét égbolt homályán túl mindig ragyognak a csillagok.

Aztán eljön a holnap. Az az átkozott holnap, amikor rájössz, hogy az semmivel nem lett ékesebb a tegnapnál. És valahogy mégis, újra képes vagy hinni a felkelő nap csodájában. Még akkor is tudsz bízni a holnapban, ha a tegnap és a ma sem hozott a lelkednek békésebb napokat.

Mert ilyen az ember. Tudatlan. Mert képes minden hatalomra önmaga felett, csak nem tud róla. Nincs tisztában azzal, mivel jár a döntés, amit a tegnapból és a mából tanulva meghoz majd. Pusztán a hit miatt. A remény miatt. Ami ugyancsak láthatatlan. Pont, mint a jövő. Csak a hitbe, a reménybe lehet kapaszkodni, hogy a jövőt mi formáljuk általuk. Pedig az nem több, mint a hitünk általi képzelgés, amit ő maga bármelyik pillanatban felülírhat, amikor csak kedve úgy tartja. És nekünk semmi beleszólásunk nem lesz majd, bármekkora hittel is legyünk felvértezve abban a pillanatban.

És akkor, amikor már nincs hited, amikor elfogy minden reményed és a földön fekszel félholtan, összetört lélekkel és szívvel, valami megváltozik majd. Akkor és ott jössz csak rá igazából, hogy mi is az egyetlen dolog, amiben bízhatsz. Ami nem hagy el soha. Amikor a hited és reményed ellened fordul, csupán egyvalami marad csak, ami segítő kezet nyújthat. Ami felránthat a földről, ahol éppen gyötrődsz. Az a valami pedig te magad vagy.

És abban a pillanatban, ahogy erre rájössz, azt is megtanulod, hogy amikor orosz rulettet játszik veled az élet, csak egyetlen módon élheted túl a halált. Ha megtanulod kijátszani az ellenfeledet, és te fogod a fegyvert. De amikor úgy adódik, tilos habozni. Meg kell húzni a ravaszt, és fejbe lőni az életet, hogy visszaszerezd ezáltal a sajátodat. Nem több ez holmi hatalomharcnál, amit önmagadért vívsz. Mert egyvalami egészen bizonyos: Ha nem te irányítasz, akkor téged irányítanak.

Hogy mi is az élet valójában? Egy kibaszott háború. A legkeményebb, a legádázabb, amellyel szemben embert csak felvértezni lehet. A legkegyetlenebb ellenfél, hiszen a háború pont olyan, mint a jövő. Kiszámíthatatlan. És ha az ember tudatlan, ha képes azt gondolni, hogy pusztán a hite és reménye miatti képzelgése elég ahhoz, hogy győztesen távozzon a csatamezőről, hamarabb vérzik el az ellenfél kardjától, mint hogy egyáltalán felkészítette volna bárki is arra, ami előtte állt volna.

Egy azonban biztos. Legyen bármekkora hit és remény jelvény az egyenruhádra tűzve, még nem volt ember, aki sértetlenül távozott volna a hadszíntérről. Nincs szép háború, és nincsenek győztesek se. Túlélők vannak. Olyanok, akik szembementek minden akadállyal, akik tudták, az élettel szemben csak harcolni lehet. Akik tudták, hogy nem létezik olyan, hogy leteszem a fegyvert. Azzal csak aláírták volna a halálos ítéletüket. Mert fogja rád bárki is a fegyvert az orosz rulettben, nincs rosszabb halál annál, mint amit pusztán imával, tétlenül vár az ember. Mert amikor az élet végül le is győz téged, nem létezhet annál nyomorultabb érzés, mint hogy leszegett fejjel, elcsukló hangon könyörögj a kegyelméért ahelyett, hogy mélyen legyőződ szemébe néznél és azt mondanád: A legnagyobb harcos vagyok, akivel valaha találkoztál, mert míg mások pusztán hittek és reméltek, én cselekedtem.

Nem arról van szó, hogy ne lenne szükség hitre és reményre, de pusztán ennyi nem elég ahhoz, hogy az élet méltó embernek tartson. De bármilyen háborút is indít ellened, egyvalamit sose feledj: A legnehezebb csatákat mindig a legkeményebb harcosok vívják, hiszen egy gyenge csapat még túlélőket sem hagyna hátra.

Napjainkban

1. fejezet

– Szerintem az volt életem legrosszabb döntése, amikor végül igent mondtam erre az egészre. Nem is értem, mi ütött belém!

Ása Smáradóttir, a mindig magabiztosnak látszó, harmincas évei közepén járó nő ezúttal olyan idegesen ropogtatta ujjperceit, mint egy kamasz lány az érettségi vizsga napján.

– Az ütött beléd, hogy végre felfogtad, csak úgy lehet kismillió könyvet eladni, ha interjúkra jársz, kiadsz magadból ezt-azt, és hagyod, hadd csámcsogjon rajtad a fél világ – vonta meg a vállát a menedzsere, mint akit cseppet sem érdekel az, miként hat az a bizonyos csámcsogás az ember lelkivilágára.

Az igazság pedig az volt, hogy valóban nem érdekelte, hiszen Tanya Smith leginkább egy pénzéhes nőstény oroszlánhoz hasonlított, aki, habár kedvelte Ását, nem az volt a feladata, hogy a sebeit nyaldossa, hanem az, hogy minél több pénzt facsarjon ki belőle. Erre pedig kizárólag úgy adódott lehetőség, ha az írónő pár hónappal azelőtt megjelent könyvét úgy felkapják, mintha csak az angol királynő reklámozta volna, avagy a tőle telhető legszélesebb körben ismertté kellett tennie. Mellesleg Tanyának nem volt nehéz dolga. Ása éveken át remekül marketingelte önmagát, pusztán arra kellett rávenni, hogy üzletként tekintsen a szenvedélyére, és ne élje úgy az életét, mint egy barlanglakó medve, aki csak akkor jön ki a szabadba, ha éppen süt a nap. Csakhogy ebben még bőven akadtak buktatók. Többek között az a televíziós szereplés is, ami egy óra múlva veszi kezdetét, annál is inkább, mivel Ásának eltökélt szándéka volt, hogy nem lép ki a szállodai szobájából, ahol egész nap több tucat ember dolgozott azon, hogy úgy nézzen ki, mint aki egy elit magazin címlapjáról lépett ki.

– Fújjuk le! – Pattant fel Ása hirtelen a sminkes székéből, amiben addig is csak fészkelődött.

– Be vagy drogozva? – mordult rá Tanya.

Az írónő szeme úgy kikerekedett a kérdéstől, hogy félő volt, még az erek is elpattannak benne. Csupán tíz hónapja dolgoztak együtt, de Tanya többet engedett meg magának Ásával szemben, mint amit az eltelt csekély idővel még meg lehetne magyarázni. Ása akkortájt kereste őt fel, amikor úgy érezte, képtelen már kézben tartani a sikerkönyve körüli felhajtást. Ugyan tartott attól, miként fér majd meg egymás mellett két ennyire erős személyiségű nő, de bízott abban, hogy így talán megduplázhatja a sikerét, a problémáit pedig felére csökkentheti, hiszen Tanya átvállalja őket. Részben igaza is lett.

– Már ne is haragudj, de miért lennék bedrogozva épp most?

– Mert csak a drogosok cselekszenek úgy, mint az elmebetegek – fintorgott a menedzsere, majd ő is felállt az íróasztal mögül, ahol addig ült, és a telefonjáról is hajlandó volt végre felpillantani. – Térj már magadhoz! Mi a fene ütött beléd? Nehogy már összecsináld magad egy interjútól, amiért nem mellesleg a fél világ odaadná mindkét karját! Legyen már eszed, az isten szerelmére!

– Magamra hagynál, kérlek?

– Nem! – jelentette ki Tanya ellentmondást nem tűrő hangon, majd visszahuppant a székbe, és ismét a telefonjának szentelte a figyelmét.

Ása a tükör felé fordult, hogy még egyszer utoljára végigmérje benne önmagát. Próbált úgy tenni, mintha a másik nő ott sem lenne.

Egy tökéletes, porcelánbőrű nőt látott, makulátlan, elegáns sminkben, lazán hullámosra szárított, félhosszú szőke hajjal. Fülbevalója feltűnően ragyogott, noha csak egy közepes árkategóriájú, csepp alakú smaragdzöld kő volt. Pont, mint a szeme. Smaragdzöld és ragyogó – állapította meg magában. A kezén viselt óra is hasonló árszabású volt. Habár már nem tudta mindenben érvényesíteni az akaratát, nem engedett abból, amit magára vett.

Okos nő volt, és tudta jól, honnan jött. Ahogyan azt is, hogy egy írónőnek miként kell viselkednie, hogy szerethető legyen. És miként, hogy mégis kitűnjön a tömegből. Az elmúlt pár év alatt a sok bántásból rájött, mire érzékenyek az emberek, és arra is, mi vonzza őket. A kettő között pedig olyan középutat talált, amire csak kevesen képesek. Egy volt a sok hétköznapi ember között, miközben valójában kiemelkedett közülük. Ez tette végül sikeressé. Az olvasó, miközben azonosulni tudott vele, képes volt felnézni rá, valahogy példaképként állítva maga elé. Ez volt az egyik titka. És ugyan nem túl drága ruhában és kiegészítőben készült a televízió képernyőjét bekapcsolók elé ülni, nehogy megszólják érte, mégis tudvalévő volt, hogy a legfeltűnőbb jelenség lesz a stúdióban.

Hófehér overallja pont úgy állt rajta, mintha a tervező kifejezetten neki készítette volna. Hiába mondják, miszerint a fekete slankít, Ása az ellentétében is nádszálvékony volt. Átsimította a ruháját, majd vett egy mély levegőt.

– Most meg mit sóhajtozol? – csattant fel mögötte Tanya kelletlen hangon.

– Nem sóhajtozok, csak azon gondolkodom, mit fogok mondani, ha a magánéletemről kérdez.

– Bármit, csak ne az igazat! – egy csepp viccre utaló csengés sem bújt meg a menedzsere szavai mögött.

Ása a tükörben látta Tanya alakját, aki a kijelentésével egy időben feltette az asztalra magas sarkúba bújtatott lábát.

– Én nem szoktam hazudni!

– Oh, dehogynem! – Tekintetük találkozott a tükörben. – És meg kell hagyni, remekül is csinálod! Kevés olyan emberrel akadt dolgom, aki ennyire jól takargatja a szennyesét. Minden elismerésem!

A hosszú, sötétbarna hajú nő szöges ellentéte volt Ásának. Ugyan ő is vékony volt, de nem vézna. Mogyoróbarna szeme pedig inkább tüzelt, mintsem csillogott. Bőrét már kreolosra színezte a szolárium. Ásánál mindösszesen egyetlen évvel volt idősebb, és a szakmáját illetően az írónő maga is egy kivételes tehetségnek tartotta, ám a jelleme hagyott némi kívánnivalót maga után. Ezúttal, cinizmusból, elismerően billentette meg a fejét. Bármilyen is volt menedzserként, azt a siker érdekében tette, legalábbis azzal mentegette magát a sokszor goromba megjegyzései miatt.

– Nem takargatom a szennyest, csak nem teregetem ki! A kettő között van különbség, nem gondolod?

– Attól függ, honnan nézzük!

– Ha kitartottál volna amellett, hogy egyeztessünk a kérdéseket illetően, most nem járnék közel ahhoz, hogy megálljon a szívem!

– Te is tudod, hogy itt nem úgy mennek a dolgok, ahogyan mi gondoljuk! Mellesleg nagyon össze lettél rakva, és soha nem adódott még gond a felkészültségeddel vagy azzal, hogy ne tudnád kivágni magad egy helyzetből!

Ása tudta, hogy ezt most Tanya sem gondolja egészen komolyan.

Az írónő valóban elégedett volt a külsejét tekintve, a felkészültségére azonban ez már nemigen volt elmondható. Pontosabban, inkább az zavarta, hogy nem tudta, mi vár rá, ezért felkészülni sem volt lehetősége.

Kate Millerre ugyanis nem lehetett felkészülni. Ahogyan arra sem, hogy a britek Oprah Winfrey-je meghívja őt az élő műsorába, egy közel egyórás beszélgetésre.

Márpedig Ása szeretett felkészülni. Tervezni, minden eshetőséget számba venni, és betanulni a tökéletes választ. Előre. Ám most ahelyett, hogy pezsgőt bontva ujjongott volna, hogy Anglia, Skócia és Írország legnézettebb talk-show-jában szerepel, amit majd Svédországban és Norvégiában is közvetítenek, gyomorgörccsel várta, hogy túllegyen rajta.

Kate Miller műsorába bekerülni olyan kiváltság, mint megnyerni a lottófőnyereményt, ám abban a pillanatban, ahogy nyeremény üti az ember markát, átkozza a percet, amikor kitöltötte a szelvényt, mert az valójában olyan veszélyeket rejt, amire senki nem számít. Kate Millernek ugyanis szabályai voltak. Pontosabban, az volt a baj, hogy nem voltak neki. Nem lehetett kérdéssort küldeni, nem lehetett számára előírni vagy megszabni, miről beszélhet, és miről nem. Olyan kérdést tett fel, amilyet jónak látott, és arról beszélt, amiről óhajtott. Nem mellesleg, emiatt – Ásával ellentétben – tökéletesen felkészült volt. Mindig.

Kate Miller ötvenötéves volt, és a britek egyik legnézettebb műsorát vezette. Nem holmi realityt, vagy egy közönséges celebműsort. Ehhez mérten öltözködött és viselkedett. Eszében sem volt úgy festeni, mint egy szakadt tinilány, vagy a plasztikai sebésztől épp frissen távozott, korát szégyenlő sztár. A nézők talán pont ezért zárták őt a szívükbe, de a műsorát nem azért szerették, hanem mert bárkit cafatokra szedett, ha úgy tartotta kedve. Márpedig a nép élvezte a vérontást, legalábbis amíg más vére folyt. Kate Miller nem volt sem megértő, sem empatikus, sem együttérző, ami az általa meghívott vendégeket illeti, viszont mindig kiválóan fel volt készülve, ezenfelül remek kérdező volt, és csavaros észjárású, különleges emberismeretéről nem is beszélve. Ása szinte az összes műsorát megnézte, és tudta jól, hogy olyan, mint egy ugrásra kész puma, aki, amikor elérkezettnek látja az időt, ráugrik, elkapja, majd darabokra tépi. Efelől nem volt kétsége.

Ása édesanyja nem véletlenül tette fel neki minduntalan a kérdést, hogy miért vállalta el végül a műsort, ha ennyire nem akart beülni a Kate Millerrel szemben lévő fotelba. Ám a válasz egyszerűbb volt, mint azt bárki gondolta volna. Mert vannak olyan dolgok, amire az ember nem mondhat nemet. És az egyik ilyen volt Kate Miller meghívása. A társadalmi különbségek léteztek, ez is csak egy bizonyítéka volt, ugyanis abban a pillanatban, ahogy elutasítaná a meghívást, megsértené a britek nagyasszonyát, aki egyetlen tollvonással intézné el, hogy ne legyen könyvesbolt, amely többé polcra tenné Ása könyveit.

Márpedig ő nem azért küzdött annyit az elmúlt években, nem azért írt szívből-lélekből, hogy valaki csak úgy jöjjön és elvegye azt, amit ő az olvasóinak adni tudott.

– Nem ülnél le? Az idegeimre mész ezzel, hogy fel-alá járkálsz, mint valami kiskutya, aki mindjárt összepisili magát, ha nem engedik ki a szabadba!

Ása épp válaszolni szeretett volna, amikor kopogtak. Ismét összerezzent, mire a menedzsere csak forgatta a szemét. Tanya felkelt, hogy ajtót nyisson, ami előtt a műsor több asszisztense is várakozott.

– Üdv! Tíz perc múlva kezdünk. Szeretnénk az írónőt átkísérni a backstage-be.

– Úristen! – szaladt ki Ásából, ám hiába magának szánta, mindannyian hallották.

– Azonnal jövünk! – válaszolt nekik kedvesen mosolyogva Tanya, majd becsukta az ajtót, és ahogy az ügyfele felé fordult, az udvarias viselkedés minden formája eltűnt az arcáról.

– Fejezd be, baszki!

Leginkább csak a szájával artikulálta a szavakat Ása felé, mert nem akarta, hogy a folyóson bárki is hallja, hogy gondok vannak közöttük.

Tanya sem volt híján a tehetségnek, ha a szerepe eljátszásáról volt szó. Valójában ez volt az egyetlen dolog, amiben a stúdióban lévő emberek zöme megegyezett. Majdhogynem tökéletesre fejlesztették azt a szerepet, amelyet rájuk osztott az élet. Csakhogy végül a díjátadón is csupán egyetlen színésznő nyeri az Oscart.

– Még mindig lefújhatjuk! – Ása hangja könyörgő volt, pedig tudta jól, hogy erre nincs esély. – Nem lehetnék most hirtelen beteg? Meg is tudom tenni, ha úgy vesszük! Ledugjam az ujjam a torkomon, hogy összehányjak mindent?

– Normális vagy? – csattant fel Tanya, de aztán lepisszentette saját magát, mivel a folyosón még mindig többen vártak rájuk.

– Tönkre fog tenni!

– Akkor is tönkretesz, ha nem mész ki! – mordult rá a lehető leghalkabban a menedzsere.

Ásának elege lett, így ingerülten csúsztak ki a szavak a száján:

– Te könnyen beszélsz! Nem te próbálod titkolni a fél világ elől, hogy a férjed börtönben ül!

2. fejezet

Kate Miller a reklám alatt ivott egy kortyot a frissen facsart narancslevéből, amit a One Night with Kate feliratú bögre rejtett az asztala alatt, majd egy másik ugyanolyanból – amit már kihelyeztek elé – leöblítette egy kis vízzel. Felnézett a kivetítőre, ami a reklámból hátralévő időt mutatta, majd halkan motyogta a mikrofonjába, hogy a közönségben ülő nézők ne hallhassák:

– Itt van?

– Igen, már a backstage-ben! – válaszolt a műsor rendezője, amit Kate a fülébe helyezett porton keresztül hallott. – Remeg, ne nyírd ki nagyon!

– Ása Emerald és a remegés? Ne viccelődj, kérlek! A kiscsaj nagyobb színésznő, mint Jennifer Aniston!

– Csakhogy te vagy Meryl Streep!

Kate nem vigyorodott el a hasonlaton, pedig szívesen megtette volna, különösképpen, mert igaznak vélte. Ása Emerald nagy fogás lehet egy horgásznak, csakhogy Kate cápa volt. A kegyetlen fajtából. Úgy közelített, hogy az ember észre sem vette. Halkan, alattomosan, esélyt sem adva az áldozatának a menekülésre.

És pont ez volt a terve a híres írónővel is, aki olyan szépen játssza a szerepét, hogy azt tanítani kellene.

Noha sokan gondolhatták Kate-ről, hogy velejéig gonosz, esetleg azt, hogy irigy mások sikerére, ezért kívánja azokat tönkretenni, ám valójában nem ez volt a célja. Kate Millernél jobban még senkit sem érdekeltek az okos és csavaros észjárással megáldott emberek. Az olyanok, akik bábként használják a környezetüket a saját sikerük érdekében. Akik azt mutatják, amit mások látni akarnak, nem pedig azt, ami a valóság, és mindezt úgy, hogy az emberben fel sem merül még a gondolata sem annak, hogy valójában egy színházi előadáson ül.

Hogy miért imádta ezt Kate? Mert ő maga is ilyen volt, és semmi sem váltott ki belőle nagyobb ellenszenvet, mint az ostoba ember. Így hát körülvette magát olyanokkal, akikkel jó volt játszani. Nem, nem erőt fitogtatni. Sakkozni. És a végén meghajolt minden vendége előtt, aki le tudta győzni a játékban.

Márpedig Ása Emeraldnak, még ha ő nem is hitte, esélye volt arra, hogy elkerülje a cápatámadást. Elég okos volt hozzá, és ezt Kate pontosan tudta. A kérdés az volt, vajon az írónő is tisztában van-e a képességeivel, vagy meglepi a műsorvezetőt azzal, hogy van olyan, aki öntudatlanul használja remekül önmagát, a médiát és a vásárlói közegét.

Kate eleresztett egy csalfa kis vigyort a szája szélén, majd kihúzta magát, és egyenesen a kamerába nézett.

– Helló, mindenki! Ez itt újra a One Night with Kate! Fogadják szeretettel az egyik kedvenc kortárs írónőmet, aki elfogadta a meghívásomat és vállalta, hogy ha úgy tartja kedvem, kiteregetem a szennyesét. Alig várom, hogy tele legyen a szárítókötél! – Kate kacsintott egyet a kamerába, majd felállt a székéből. – Hölgyeim és uraim, fogadják szeretettel a több mint kétmillió eladott példányszámmal büszkélkedő, hamarosan a filmvászonra kerülő kötet, a Hullik a cseresznyevirág szerzőjét. A stúdióban Ása Emerald!

A közönség soraiban egyként emelték tapsra a kezüket az emberek, mialatt Kate megkerülte az asztalát, hogy szívélyesen, megölelve fogadja a talpig fehérbe öltözött, angyalnak látszó írónőt, mintha csak régi barátnők lennének, holott abban a pillanatban találkoztak életükben először.

Kate Miller sokkal ravaszabb volt annál, mintsem megadná a megnyugvás lehetőségét bárkinek, akit a műsorába keresztre akar feszíteni, azzal, hogy negédes társalgásba kezd a műsor előtt. Az elvenné a feszültséget, márpedig az ő talk-show-ját az tartja életben. A félelem. A nem várt helyzetek. A dráma.

A két nő kívülállók számára észrevétlenül mérte fel egymást, mialatt helyet foglaltak. Olyanok voltak, mint a mennyország és a pokol. Egymással szemben, az egyikük fehérben, a másikuk feketében. A műsorvezető abban a pillanatban, ahogy a tekintetük találkozott, meglátta az írónő szemében a csillogó smaragd árnyalatainak teljes palettáját. A sajátja csokoládébarna volt, bár a haja neki is szőke, ugyan jóval hamvasabb, már kissé őszülésnek indult. Rövid fazonra volt vágva, de elegánsan beszárították. Nem voltak puha, omló tincsei, inkább markáns formát kapott, elvégre ő maga sem volt az a finom, nőies személyiség. Legalábbis a műsorában semmiképp.

Kate Miller csak egy halvány mosolyt villantva ismerte el Ása külsejét, mielőtt belevágott a beszélgetésbe.

– Légy üdvözölve nálunk. Egyetlen kérdésem sincs azzal kapcsolatban, hogy miért lett az írói álneved az Emerald{1}. Csak belenéz az ember a szemedbe, és megkapja a választ. – Kate a közönség felé nézett: – Nemde, hölgyeim és uraim?!

– Köszönöm a meghívást! – az írónő is a nézők felé fordult, és intett feléjük a kezével köszönés gyanánt.

– Ása! Bevallom, megleptél! – vágott bele Kate a játszmájába. – Megesküdtem volna, hogy pirosban jössz, hogy felhívd a figyelmet az erőviszonyokra!

Nagy mestere volt annak, hogyan burkolja nyers humorba azt, amit valójában halálosan komolyan gondolt.

Ása kedvesen elmosolyodott, majd a közönségre nézett.

– Inkább arra szeretném felhívni az emberek figyelmét, hogy vannak az életben angyalok és démonok, akiket idővel nem árt tudni megkülönböztetni egymástól.

Kate Miller csak bazsalygott magában. Jó kis sakkpartinak nézett elébe.

– Mi tagadás, elragadóan festesz, ami ezek szerint rólam nem mondható el – nézett végig koromfekete ruháján, majd szélesre húzta mosolyát és megvillantotta tökéletes fogsorát. – Legközelebb jobban igyekszem!

– Isten ments, hogy legyen legközelebb! – kapott a mellkasához Ása, mire a közönség is felnevetett.

Ha bárki azt gondolta volna, hogy Kate Miller egyetlen percre is hagyta, hogy a feszültség eltűnjön az adásból, az tévedett. Olyan érzelmi hullámvasútra ültette az embereket, mind a vendégeit, mind a közönség tagjait, amilyet a vidámparkok is irigyeltek.

– Én csodálom azt, aki vagy, Ása! Tényleg! Különösen, mert követendő lehetne az az út, ahonnan indultál és ahová érkeztél, vagyis, hogy most itt ülsz előttem. Azért mondom, hogy lehetne, mert úgy gondolom, inkább a példaértékű szót használjuk, hiszen nem célunk követendőnek nevezni egy életutat, ami szülői bántalmazással indult! Miért döntöttél úgy, hogy beszélsz erről?

Ása gyomra összeszorult az elhangzottakra, bár ez még talán nem is érte annyira váratlanul, így próbált viszonylag gyorsan reagálni.

– Valójában sosem beszéltem róla. Írtam egy huszonöt részes novellasorozatot Izland legolvasottabb magazinjába, ami a saját életemről szólt. Nyilatkozni egyszer sem nyilatkoztam róla.

– Ha az ember megírja a saját történetét, amit bárki elolvashat, később miért zárkózik el attól, hogy beszéljen is róla?

Ása csak egyetlen másodpercig töprengett azon, mit feleljen. Tudta, hogy élő adásban van, bármi, amit mond, nem módosítható, de főleg nem visszaszívható.

– Azt hiszem, fájdalmasabb róla beszélni, mint leírni. Amikor leírsz valamit, egyedül vagy. Sírhatsz, nevethetsz közben, megállhatsz egy-egy adott pontnál, ha az emlékeid elragadnak. Egy beszélgetésben ez nehezebb. Legalábbis számomra.

Bízott benne, hogy a témát nem feszegeti tovább a vele szemben ülő gonosz boszorkány, de imái nem hallgattattak meg.

– Mi jut eszedbe így felnőttként, ha édesapádra gondolsz?

Egy írónőről azt gondolják az emberek, hogy minden helyzetben kifinomult érzékkel képes formálni a szavakat, de Ása könyvei köztudottan tartalmaztak trágár kifejezéseket, és ezúttal is csak annyi jutott eszébe, hogy: Rohadj meg! És nem az apjára gondolt a kifejezést illetően, hanem Kate Millerre.

Csakhogy szívósabb volt ő annál, mintsem egy öregedő, mások szenvedésén pöffeszkedő, újságíróból lett, útközben kollégák hátán felkapaszkodó műsorvezető kijátssza őt egy nemzetközi tévécsatornán, így úgy döntött, ha kitört a háború, ő fegyvert ragad. Válaszával pedig olyan korán sakkot adott Kate Millernek, hogy még az is csak pislogni volt képes.

– Az jut eszembe, amikor véresre verte a hátamat egy bőr nadrágszíjjal. Hatéves voltam.

1994

3. fejezet

Közel sem volt csontig hatoló a hideg, Ása mégis annak érezte. Az izlandi nyár ugyan sosem hozott izzasztó meleget, de azért enyhébb volt a téli hónapoknál. Olyankor mintha a jég is kicsit megfáradt volna. A kislányt gyötörte a fáradtság, mégsem jött álom a szemére, ahogyan más éjszakák alkalmával sem. Érezte, hogy vékony karja már zsibbadt, ám annak dacára sem fordult át a másik oldalára, mert tudta, az újabb fájdalommal járna. Hiába a paplan puhasága, ezúttal az is csak érdes kellemetlenségnek hatott, semmint simogató érintésnek. Mit sem ért akkor az ablaküvegen beszökő csillag gyémánthoz fogható csillogása, hiszen azon az éjszakán nem reményt, csak elérhetetlennek tűnő álmokat jósolt.

Amikor a kicsi Ása karjába elviselhetetlen, sajgó fájdalom nyilallt, mégis vett egy mély lélegzetet, összeszorította a szemét és fogát a sötétben, majd amikor úgy gondolta, felkészült, lélegzet-visszafojtva, egyetlen gyors mozdulattal a másik oldalára gördült. Hiába hitte, hogy tudja, mi vár rá, egy fájdalmas nyögés szakadt fel a torkából, amint sebekkel tarkított háta az elhasznált matrachoz ért. A kosztól elszürkült, egyszemű plüssmackóját szorongatta, amit hiába mosott ki minduntalan az anyukája, az makacsul ellenállt a tisztaságot árasztó fehér színnek. Többször ajánlotta fel a kislányának, hogy gyógyítsák meg a macit, hadd kapja vissza a szeme világát, hiszen csak egy rövidke darab cérnaszál kell és egy fekete gomb, de a kislány éppoly makacsul ellenállt ennek, mint a puha plüss a fürdetésnek.

Ása a párnája alá rejtett walkmanjéért nyúlt, fejére tette a fülhallgatót, és kis ujjával lenyomta a lejátszógombot, ami némi vigaszt jelentett sebzett kis lelkére. Ám a testére az sem hozhatott gyógyulást. A kazetta szalagját délutánonként egy megrágott végű színesceruzával húzták vissza, mivel a zenelejátszó visszatekerő gombja már rég elromlott. Habár csak hatéves volt, tudta jól, hogy az esti rituálét nem az ő elszenderedésének elősegítésére alakította ki az édesanyja, hanem azért, hogy a zene elnyomja a fülébe kúszó éles zajokat, az artikulálatlan üvöltések hangját és a záporozó pofonok csattanását.

Aznap este viszont már nem zavarta volna a kislány álmát hangzavar. Apja jó ideje aludt, különösképp azért, mivel az aznapra szánt verést ezúttal még kora délután kiosztotta. A kislány kivételesen nem érzett félelmet, mivel tudta, hogy aznap este már nem bántják többet. A sírás viszont úgy fojtogatta, mintha valaki kötelet vont volna vékonyka nyaka köré.

Ása apjának nem kellettek indokok arra, hogy bántalmazza a családját. Nem is volt szüksége különösebb, mesékből látott szupererőre vagy képességekre ahhoz, hogy állattá változzon bármikor. Csupán elővette az üveget. Aznap még a nadrágszíjat is mellé.

Ása a kellemes dallamok hallgatása közben látta, amint fény gyúl a kicsiny szobájában. Összeugrott a gyomra, de kissé megnyugodott, amint észrevette, hogy édesanyja közeledik az ágya felé lábujjhegyen. Margrét le sem húzta kislánya fejéről a fülhallgatót, csak a tompa fénynél a szájához emelte a kezét, ezzel jelezve számára, hogy sem a beszédnek, sem a kérdezésnek helye nincsen.

Ása érezte, ahogy anyukája a magasba emeli vékony testét. A macija után kapott. Mezítláb volt. Rózsaszín, vékony anyagú, csillagmintás pizsamát viselt, amit már több helyen díszített foltozás és toldozás, mert a szüleinek nem telt arra, hogy újat vegyenek, legfőként azért, mivel apja majdnem mindenüket elitta az elmúlt években.

Egy kis tanyán éltek Izland északkeleti részén, ami Vopnafjörður falujához tartozott ugyan, mégis kellő távolságra volt attól, hogy be tudjanak illeszkedni az ottani közösség tagjai közé. Az óvoda és az iskola is messze volt, oda is csak akkor tudott járni, amikor az időjárás engedte, és autóval be tudták vinni.

Ása anyja nyaka köré fonta a karját, de amikor az átölelte, a kislány éles hangon felnyikkant, mire Margrét fájó szívvel bár, de erősen rátapasztotta kezét a szájára. Felemelte a plüssmacit, és Ása felé nyújtotta.

– Harapj rá! – mondta neki, amikor egy kicsit leemelte a fülhallgatót a fejéről.

Margrét testét és lelkét is megtörték az elmúlt évek. Egykoron sugárzott belőle az élet, ám mostanra csak az annak kegyetlenségeivel szemben vívott harcok tették ki minden idejét. Hátán cipelte minden fegyverét, amivel a nehézségek és a kíméletlen igazságtalanságok ellen küzdött nap nap után.

Ezúttal azonban először érzett lehetőséget arra, hogy az oly régóta tartó háborúból győztesen szálljon ki.

Semmit nem kellett mondania a kislányának, mert az pontosan tudta, hogy ez az a nap, amire mindig is várt. Amiért imádkozott a csillagokhoz az égen. Tudta, hogy ez lesz az a nap, amikor utoljára ejthetett sebeket testén az apja.

Ásának csak annyi bűne volt, hogy Smári szerint kényes volt. Azon a délutánon pedig, mivel többet ivott a megszokottnál, még inkább bántotta a fülét a kislány hangja, még akkor is, ha az javarészt alig mert már megszólalni is. Ása elégszer kapott már pofont erre hivatkozva, ezért próbált mélyebb hangot kierőltetni magából, mint máskor. Maga sem értette, amikor minden igyekezete ellenére elcsattant arcán az első pofon, de az kezdésnek is olyan lendületes volt, hogy kicsiny teste a falnak csapódott.

Amint Margrét a védelmére ugrott, az ő arcán már Smári ökle landolt, amitől szinte eszméletét vesztette. Később hiába ordított torka szakadtából, már ki volt kötözve. Ugyan véresre nyúzta a csuklóját, miközben szabadulni próbált, nem járt sikerrel, így nem volt senki, aki segíthetett volna a hatéves Ásán, akin úgy csattantak agresszív apja nadrágszíjának ütései, hogy annak nyomán felhasadt a bőr.

A kislány minél jobban ordított, annál többet kapott. Tudta, hogy csendben kellene maradnia, mert akkor hamarabb szabadulna, de már képtelen volt rá. Minden egyes ütéssel elviselhetetlen kínnal ostorozták. Mire apja kifulladt, a kislány már szinte félholtan, élettelen, véres testtel feküdt a földön. Smári végezetül ráköpött egyet, majd a lánya mellé dobva a nadrágszíjat, kikötözte meggyötört feleségét.

– Süsd meg a halat, mire visszajövök!

Margrét pedig abban a pillanatban döntötte el, hogy történjen bármi, aznap este végrehajtja a régóta nagy gonddal és igyekezettel előkészített szökését. Tudta, hogy a férje már most annyira részeg, hogy bármit is ad be neki este, nem fogja észrevenni. Nem veheti észre.

A plüssmackó nem véletlenül vakult meg az egyik szemére, és várható volt, hogy Ása előbb vagy utóbb a másikat is kikaparja majd, hiszen amit nem hallunk és nem látunk, az minden bizonnyal fájni sem tud.

Margrét nem ért rá, hogy sokat vesződjön Ása felöltöztetésével. Szerencséjére nem voltak mínuszok odakint, és a csomagtartóba már bekészített mindent, amire szükségük lesz, a falun túl pedig várja őket a szabad élet.

Izland másik oldalára készült, be a fővárosba, ahol, ha meg is találja őket a férje, mások előtt nem bánthatja. Sem őt, sem a gyermekeit.

Az előszobában még sebtében ráterítette Ására a kabátját, majd kilépett az ajtón, és karon fogta a már udvaron álldogáló idősebb gyermekét is. Az elsőszülött kisfia két évvel volt idősebb Ásánál. Őt készítette elő hamarabb, ő már képes volt ügyesen várakozni addig, amíg a húgát is kihozta a házból.

Abban a pillanatban azonban, ahogy futásnak eredt volna az autóig, a kisfia megmakacsolta magát, és hangos kiabálás közben kirántotta a kezét Margrétéból és olyat mondott, amelyet anyai szív nem képes sértetlenül túlélni:

– Én nem akarok veled menni. Apával akarok maradni!

Napjainkban

4. fejezet

– Miért döntöttél úgy, hogy egy novellasorozatban dolgozod fel a gyermekkori traumáidat? Legyünk őszinték, a követőtáborod legnagyobb részét a külföldi olvasók teszik ki, mégis egy kizárólag Izlandon kapható magazin hasábjain látott napvilágot ez a felettébb érzékeny és bizonyára sokak érdeklődését felkeltő írás.

Ása tisztában volt vele, hogy nem fészkelődhet, ezért mielőtt a csípője megmozdult volna a fotelban, csendben rendre intette magát. Teste minden rezdülését kiváló érzékkel tudta koordinálni a múltja miatt, de annak is tudatában volt, hogy mely mozdulat mit közvetít mások számára, ezért még arra is figyelt, hogy a légzése egyenletes maradjon, hiszen akkor a kamerán keresztül is csak az látható, hogy a mellkasa egyenletes tempóban emelkedik és süllyed. Szeme sem rebbent a kérdésre, csak kedves mosolyra húzta a fényesre rúzsozott száját.

– Önmagamtól nem írtam volna meg ezt a történetet, sőt, még csak nem is terveztem a gyermekkoromat papírra vetni.

– Pedig sokaknak erőt adott! Sőt, még akár regényterjedelemben is gondolkodhatnál erről, hogy elérhetővé teszed nemzetközileg, azzal még több hasonló sorsú embernek segítenél.

Ása úgy érezte, itt az ideje, hogy egy kissé szomorúbb arckifejezésre váltson, ezért először lesütötte a szemét, mintha csak erőt akarna nyerni, majd a közönségtől elfordulva Kate szemébe nézett, és egy kissé halkabbra vette a szavait. Olyan volt, mint egy kislány, akit bárki szerető szülő legszívesebben gyengéd ölelésre vonna a mellkasára.

– Ez vitathatatlan, de bízom abban, hogy így is sokak erőt nyertek általa, számomra mégis nehéz feladat volt. Tudod, emlékezni valamire, szándékosan, tudatosan, behunyni a szemed és felidézni olyan dolgokat, legapróbb részleteiben, amiket leginkább feledni szeretnél. Az egy könyörtelen dolog. Nem érzem úgy, hogy képes lennék erről több száz oldalon keresztül mesélni.

Ása remekül játszotta az ártatlan, bántalmazott kislány szerepét, mert ezt várták tőle, holott legszívesebben odafordult volna a kamerához, és nyers modorral csak annyit mondott volna: Tudatni akartam a rosszakaróimmal és az irigyeimmel, hogy el lehet kussolni, mert fogalmatok sincs, honnan jöttem, úgyhogy menjetek és basztassatok mást!

Ezt értelemszerűen nem tehette, hiszen akkor csalódást okozott volna, az emberek nem ezt várják egy olyan nőtől, aki megjárta a hadak útját. Egy ilyen nőtől azt várják el, hogy ossza meg a nehézségeit másokkal, és járjon előttük jó példával. A sztárvilágban ez követendő viselkedés, hiszen azzal, ha valakit sajnálnak, netán még együtt is éreznek vele, megnő a szimpátiaszintje, ami több eladást generál, legyen szó könyvekről, lemezekről, ruhákról, cipőkről, sminktermékekről, vagy bármiről, amiben az adott illető éppen utazik.

Kate azonban nem érte be ennyivel. Nem az a fajta volt, akinek a kérdéseit csak úgy ki lehetne kerülni következmények nélkül. Azt szerette, ha a másik is teljes beleéléssel sakkozik vele, márpedig az előző mattot adó válasz után a vendége épp hátrálni készült a bábuival.

– Ez magyarázza azt is, hogy egy másik, téged ért tragédiáról sem írtál még regényt? Pedig azt köztudottan nagyon várják az olvasóid. Többek között én is.

Ása ezúttal megmerevedett egy pillanatra, pedig nem állt szándékában látványossá tenni a gondolatait, érzéseit a vele szemben ülő nő számára, mert ha a kamera és a nézők nem is, az minden bizonnyal észrevette.

Kate Miller figyelmét semmi nem kerülte el, nem véletlenül nem is konkretizálta, mire gondol a tragédia szó említésével. Ására bízta, melyik témát választja ennek a szónak az értelmezésére. A műsorvezető elégedett volt magával, és ezt jelezni is kívánta az írónő számára, ezért nyomatékosan rákönyökölt az asztalra koromfekete selyembe bújtatott karjával, majd szintén feketére lakkozott körmű ujjait várakozón összefonta maga előtt. Terebélyes méretű fehérarany gyűrűjén megcsillantak a stúdiót bevilágító fények.

Kate pontosan tudta, hogy egy lépéssel beljebb szorította vendégét abba a bizonyos sarokba. Lelki szemeivel látta, ahogy Ása azon agyal, vajon melyik tragédiát kívánja boncolgatni, mert sajnos az életébe kijutott belőle egypár.

Csak másodperc tört része volt, amíg végül eldőlt, hogy az írónő nem teregeti ki a szennyest, noha Kate szívesen meghallgatta volna, ahogy a közönség soraiban együttesen hördülnek fel az emberek, amint a híres szerző bevallja, hogy egy börtöntöltelék a férje. Mert bizony másokkal ellentétben Kate Miller már régen tudta ezt.

– Mindannyiunk életében történnek tragédiák, és talán nem én vagyok az egyetlen, aki nem szívesen beszél róluk. Az a saját fájdalmunk, nem?

A riporter nem tudta eldönteni, hogy a harmincas évei közepén járó nő ezúttal kérlelőn vagy fenyegetőn néz rá smaragdzöld szemével. Végül úgy döntött, hogy egyelőre becsukja a szekrényt, amiben Ása Emerald csontvázai lógtak, de nem azért, mert meghatotta volna az ártatlan tekintet, csupán úgy érezte, még túlzottan az elején jár a műsor ahhoz, hogy máris bombát robbantson.

Ezúttal ő változtatott a testtartásán, továbbá a mimikája is finomabbá, puhábbá vált.

– A te fájdalmadban egy világ osztozott 2010-ben az olimpián!

– Azt azért nem hinném! – szaladt ki Ása száján meggondolatlanul a mondat, de abban a pillanatban, amint rájött, hogy a szavai túl keményen szelték ketté a levegőt, már kacsintott is egyet, mintha mi sem lenne természetesebb annál, mint hogy erről az ember sírás nélkül beszéljen. – Vagy a ti csontjaitok is eltörtek a jégen? – erőltetett egy széles mosolyt varázslatosan szép arcára, miközben legszívesebben két kezével megragadta volna Kate Miller ráncosodó nyakát, hogy megfojtsa.

Az írónő úgy érezte, sikerült vicces hangvételével elütni a téma komolyságát, mert a gyerekkorán kívül a műkorcsolyázómúltja volt az, amiről nem szívesen beszélt.

Csakhogy Kate Millert nem érdekelte, ki miről beszél szívesen. Ő az a fajta volt, aki úgy vélte, értelmetlen cseverészni felesleges dolgokról, annál inkább azokról, amelyek a társadalomra érzelmileg hatást gyakorolnak. És most olyan lépésre szánta el magát, amely nem hagyott kétséget Ása számára afelől, hogy idejekorán csúf vereséget szenvedett ebben a keserves játszmában.

– Csakhogy egészen pontosak legyünk azok számára, akik az írónő múltját kevésbé vagy egyáltalán nem ismerik, azoknak szeretném elmondani, hogy születési nevén Ása Smáradóttir foglal velem szemben helyet, Izland valaha volt legeredményesebb műkorcsolyázónője. Többszörös női-, majd párosműkorcsolya-bajnok. Olimpiai döntős műkorcsolyázó, aki 2010-es olimpiai sérülését követően soha többé nem tudott jégre lépni. – Ása továbbra is úgy érezte, hogy csak a káromkodás elég kifejező arra, amit ez iránt a műsorvezető iránt érez, ám amikor már azt hitte, Kate Miller megadta neki a kegyelemdöfést, és végre megnyugodhat, rájött, hogy nagyot tévedett, mert a műsorvezető még az utolsó kenetet is feladta rá. – A balesetről készült videó azóta is megtalálható az interneten. Íme!

Íme! Ása nem hitt a fülének. Nem volt képes sem elhinni, sem felfogni, hogy ez a szó azt jelenti, elindul a felvétel, és neki egyenes, élő adásban kell milliókkal együtt végignéznie, ahogyan évekkel ezelőtt ott, a jégen leállt a szíve. És bár nem kenyere az ilyen jellegű gondolat, mégsem volt más, amit, ha lehetne, most Kate Millerhez vágna, mint hogy: A kurva anyád!

2010

5. fejezet

Az a nap egészen különleges érzelmekkel telt meg, Ása számára pedig több volt ez annál, mint amire fel volt készülve. Próbált kapaszkodni abba, amiért egész életében küzdött. Ám, ahogy ott állt a cél kapuja előtt, mintha valami visszatartotta volna attól, hogy belépjen rajta. Félelem volt ez a jövőtől, attól, hogy amint átlépné azt a bizonyos szimbolikus küszöböt, azon túl nem várja majd semmi.

Kislány kora óta egyetlen dolog érdekelte csak, és sosem foglalkoztatta a gondolat, mi lesz azután, ha megvalósul az az álom, amelyen kívül sosem alkotott számára a képzelete másikat.

– Drágám! – édesanyja kedves hangja egy pillanatra kirántotta Ását a gondolataiból. – Nem temetésre készülünk! – Rákacsintott, miközben játékosan belecsípett a lánya vékony karjába. – Ez az olimpia! – harsogta végül olyan lelkesedéssel, mintha csak egy trombitát fújna. – Erről álmodtál!

Margrét csodálatos édesanya volt. Olyasvalaki, akit, ha lehetne, már az égben maguknak választanának a még angyalként a földet kémlelő gyermekek. Ása volt két gyermeke közül a fiatalabb, noha ő is betöltötte már a huszonkettedik életévét.

– Valahogy mégis úgy érzem, mintha gyászszertartásra készülnék – válaszolt anyjának némi bánattal átitatott hangon. – Szerinted ez valami rossz előérzet lehet?

Ása ugyan fiatalnak számított az élet hosszúnak mondható időtartamát tekintve, ám a műkorcsolyában közelített a nyugdíjaskorhoz – legalábbis ami a versenyzésben elérhető legjobb eredményt illette –, és ez olyan sötét fátylat borított a szívére, mint egy temetéskor viselendő, kemény gyászszövet.

Ezenfelül aggasztotta az is, hogy Tómas sérülése nem javult. A partnere még mindig erős fájdalmat érzett a vállában, ami a páros műkorcsolyában, a sérüléseket tekintve, majdhogynem az egyik legnagyobb ellenség.

Ása ennélfogva aggódott a dobásaik minősége miatt, de valójában már azért is, hogy sikerül-e egyáltalán kivitelezni azokat úgy, hogy ő maga lábra érkezzen meg belőlük a jégen.

Talán mindezen tényezők összessége árnyékolta be a tényt, miszerint valójában egy több mint tizenötéves álom vált valóra azon a napon, hiszen Ása Smáradóttir kint volt a világ legnagyobb versenyén.

A téli olimpiának Kanada adott otthont. Ása és Tómas jól ismerték már az országot és annak hangulatát is, mivel a legtöbb alkalommal abban az országban versenyeztek, és évente legalább kétszer, de volt, hogy háromszor is ott vettek részt edzőtáborban, végül pedig az olimpia előtti két évben már az volt az otthonuk. Már nem Kanadába jártak látogatóba, hanem Izlandra. Mindketten úgy érezték, ezt az áldozatot meg kell hozniuk annak érdekében, hogy elsődlegesen is kijussanak a téli olimpiára, hazájukat, Izlandot képviselve, majd lehetőség szerint, ott a legjobb tudásukat nyújtva, kiváló eredménnyel térhessenek haza. Kanada köztudottan egyike azoknak az országoknak, amelyek a páros műkorcsolya tudásában az élen járnak. Nem lehet ugyan elvitatni az oroszok egyértelmű hatalmát a sportágban, de ha valaki, akkor Kanada fel tudta venni velük a versenyt az elmúlt években. Különösképpen népszerűvé váltak, miután 2002-ben Salt Lake Cityben az olimpiai aranyat megosztottan nyújtották át Kanadának és Oroszországnak. Nem volt jellemző, hogy egy ország a saját ellenfelének fejlődésében segédkezzen, ám nem is volt ördögtől való, különösen miután a kanadaiak nem láttak vetélytársat az izlandi párosban. Kellett volna…

– Nem gondolom semmiféle rossz előjelnek. Egyszerűen csak izgulásnak hívom.

– Ha csak az lenne, már menne a hasam! – vonta meg a vállát Ása gyerekesen.

– Akkor, mi tart vissza? – nevette el magát Margrét.

– Talán az, hogy nem kell nagydolgot végeznem?! – húzta fel a szemöldökét a lány, majd hátat fordított az édesanyjának, hogy ismét szemügyre vehesse erős sminkjét a tükörben.

– Akkor végezzél kicsit!

Margrét jókedvűen lehuppant a kanapéra. Ő büszke volt, hogy annyi küzdelmes év után végre a lánya eljutott oda, ahová egész életében tartott. Ő is feszült volt, és izgult is, de nem akarta kimutatni, mivel azzal nem segített volna Ása állapotán.

– Jézusom! Móður{2}! – mordult rá ingerülten. – Milyen értelmetlen egy beszélgetés ez?! Kit érdekel a pisi meg a kaki az olimpia napján?!

– Na, végre! Ez az én lányom! Akkor mehetünk?

Ása csak fújt egy nagyot, majd felállt, hogy a bőröndje cipzárjának behúzása után végre elindulhasson a jégpályára.

Úgy érezte, az előző napok és a bemelegítés is jól sikerült, ha eltekint Tómas vállának problémájától. A gondolataiban azonban ott bujkált a kérdés, hogy el lehet-e tekinteni tőle egyáltalán. Mégis próbált úgy tenni, mintha nem lenne több egy olyan sérülésnél, amellyel ha egy másik versenyt nem is lehetne végigcsinálni gond nélkül, ez mégiscsak az olimpia. Ása pedig szentül meg volt győződve arról, hogy Tómas, ha kell, vért harap a száján, de akkor is felcsúszik a jégre vele kézen fogva.

Ez az ő napjuk, és egy kis vállfájás nem fogja meggátolni őt abban, hogy elérje, amiért kislány kora óta küzdött.

Ása egyedül kezdte pályafutását, később tette le csak a páros műkorcsolya mellett a voksát.

Nem volt könnyű dolga. Izland sohasem tartozott azon országok közé, amelyek élen jártak volna ebben a sportban, holott minden lehetőségük megvolt rá. Az ország adottságai több mint kifogástalanok. Talán csak egy igazán kiemelkedő tehetség kellett volna, hogy áttörjék azt a bizonyos láthatatlan falat, vagy egy olyan keménykezű edző, mint amilyen az oroszoknak van, esetleg egy kanadai kiválóság megfizetése, és az izlandi korcsolyát is a dobogóra lehetett volna repíteni.

Ása azonban úgy döntött, körülmények ide vagy oda, ő megpróbálja a lehetetlent, és kitűnik abból a középszerű tömegből, amelybe született.

Kicsi kora óta imádott korcsolyázni. A bátyja pusztán játékból csinált egy öntött jégpályát a kertjük hátsó részében, amelyen órákon keresztül csúszkáltak ő és az iskolás barátai, majd amikor kiszórakozták magukat, a kis Ása is kimerészkedett a csúszós felületre, és mondhatni, soha többé nem hagyta azt el.

Élete első korcsolyáját egy használtboltban vásárolták, miután szebbre és jobbra akkoriban nem igazán tellett.

Miután Margrét elhagyta a férjét, egyedül nevelte a két csemetéjét. Nem adatott nekik sok minden, de amire igazán szükségük volt, az valahogy a végére csak meglett.

Ása és az édesanyja a szálloda előterében várták Tómast, akinek még aznap reggel is orvosi vizsgálaton kellett részt vennie. A lány imádkozott a partneréért, továbbá azért is, hogy a kötözés és az injekciós kezelés elegendő legyen ahhoz, hogy az álmaik valóra váljanak.

Ása már tudta, milyen érzés igazán nagy eredményeket elérni. Az ifjúsági olimpián ugyanis az akkori partnerével egészen a dobogó mellé korcsolyázta el magát, ami egy izlandi pártól akkoriban történelmi sikernek számított. Noha a szakma és a riporterek is a harmadik helyre várták őket, nem szabad elfelejteni azt az igazán fontos tényt, hogy előre meghatározott kritériumok alapján felállított pontozási rendszer ide vagy oda, a műkorcsolya igenis még mindig egy szubjektivitást engedő sportág. És ez nem is fog megváltozni. Ahogyan sok más táncműfajban sem, úgy itt sem lesz soha egyértelműen kijelenthető, hogy ki valójában a legjobb. Nem annak akasztják az aranyérmet a nyakába, aki a leggyorsabban átkorcsolyázott az oldalfal egyik végétől a másikig, hanem annak, aki valaki szerint a legjobb volt technikailag, művészileg, zeneiségben. És az a valaki sosem lesz igazán vitathatatlanul objektív. Ása pedig pontosan tudta ezt. És mi sem igazolta a korcsolya szubjektivitását jobban annál, mintsem évek óta minden világversenyen elmondták a riporterek, sőt még a szakmai lapok is kitértek arra, hogy ha a jégen szépségverseny lenne, azt nem más nyerné, mint az izlandi páros hölgy tagja. Pedig egy olimpiai sportágban a szépség nem lehetne pontozási szempont. Ahogyan hivatalosan nem is az, mégis a művészi pontszámok rendszerint kiugróan magasabbak, mint a technikaiak. Nehéz lenne azt hinni, hogy ennek nincs köze ehhez, mint ahogy ahhoz is, hogy sokak szerint a műkorcsolyát óriásplakátokon kellene reklámozni Ása Smáradóttir arcával.

Mi tagadás, Ása valóban különleges szépség volt. Már kislányként hatott az emberekre bájos tejfehér szőke hajával, nagy smaragdzöld szemével és telt kis rózsaszín ajkával. Mára talán csak annyi változott, hogy a kislányos báját elveszítette, és valami megmagyarázhatatlan, különleges kisugárzás költözött a helyére. Volt ebben a lányban valami megfejthetetlen. Valami elérhetetlen. Legalábbis így látták őt mások.

A céljai elérése érdekében többnyire magántanulóként teljesítette azt, amit mások az iskolapadban. Míg a többi gyerek játszott a szabadidejében, ő edzésre ment, majd amikor mindenki síelni, szánkózni vagy gleccsertúrára indult a szünetekben, ő edzőtáborba utazott vagy versenyre. Végül pedig minden alkalommal, amikor mások a jól megérdemelt pihenésüket töltötték a televízió előtt, vagy épp a sarki fényben gyönyörködtek, ő a sérüléseit kenegette vagy a megrepedt csontjait ápolta.

Amint megpillantotta Tómast az előtérben, Ásának hevesebben kezdett dobogni a szíve. A fiú magas volt és vékony, de szikár, erős izomzatú. A maga százkilencven centiméterével tökéletes partnere volt Ásának, aki pusztán százhatvanöt volt, de olyan karcsú, hogy az édesanyja sokszor attól félt, egy erősebb izlandi szél felkapja, megpörgeti és magával viszi a messzeségbe. Margrét is tudta, hogy a lánya szépségével még a vihar is szívesen járná a maga szeles táncát.

Tómas, amint a közelükbe ért, lehajolt, és egy rövid, puha csókot lehelt Ása ajkára.

– Minden rendben?

A lány tudta erre a kérdésére a választ, ám azzal is tisztában volt, hogy a partnere, akivel nem csak a jégen alkottak szövetséget, pontosan tudta, valójában mire kíváncsi.

– Megleszek!

Ása egy pillanat erejéig habozott csak, és noha nem szívesen támadt neki épp ebben a helyzetben Tómasnak, nem bírta ki szó nélkül, hogy ne tegyen rá megjegyzést.

– Kicsim! Ez az olimpia! A megleszek ide elég kevés lesz!

Tómas egy kissé eltávolodott a lánytól, majd lopva annak anyjára nézett. Ő is kedvelte és tisztelte Margrétot, ahogy mindenki.

– Nyugi! – mosolyodott el a fiú kényszeredetten, és bár ő maga sem hitte el, amit mondott, igyekezett magabiztosnak tűnni. – Megcsináljuk!

Tómas válla sajnos sokkal rosszabb állapotban volt, mint amit be mert vallani bárki számára. Az orvos azt tanácsolta, hogy amennyiben egy mód van rá, inkább adja fel ezt a versenyt. Természetesen erre nemhogy egy, de egyetlenegy mód sem létezhetett. Így aztán a fiú egy nagyobb adag injekcióval és folyamatos ellenőrzés mellett vágott neki annak a két napnak, amelyért ő is az életét áldozta.

Tom, ahogy legtöbben hívták, jó gyerek volt. Okos és tehetséges is. Sosem panaszkodtak rá a tanárai, ahogyan az edzői, a társai sem. Amikor Ása partnert keresett, egyetlen percig sem hezitált. A lány szépsége már korábban is elvarázsolta, és képes volt feladni a férfiszóló sportágát azért, hogy vele táncolhasson. Ő is tudta, hogy Izlandon ritka, hogy olyan tehetségek szülessenek, mint a lány, épp ezért nem akarta elszalasztani a lehetőséget. Ása úgy korcsolyázott a jégen, mintha angyalok repülnének az égen. Jelenség volt, és a fiú jól tudta, ha orosznak született volna, a jég királynőjének tartották volna. Így viszont csak egy különleges tehetség volt ott, ahol azok ritkán születnek.

Az évek alatt azonban Ása elveszítette azt a varázsát, amibe Tómas annak idején beleszeretett. A lány ugyanis mindent alárendelt a korcsolyának. Nemhogy a fiút és a szerelmüket, de még saját magát is. Tom épp ezért volt tisztában vele, hogy a sérülése nem adhat okot a visszalépésre. A lány fordított esetben, legyen az bármilyen fájdalmas is, mosolyogva hordaná a jégen, tánc közben.

Így neki sincs más választása, mint erősnek mutatkozni, holott rég tudják, Ásánál szinte senkinek nincs nagyobb teherbírása.

A fiatalok között érezhető volt a feszültség, még akkor is, amikor a bemelegítés után az öltözőben a homlokukat egymáshoz szorították. Tómas a padon ült, amikor Ása szemből átkarolta, és egy kissé lehajolt hozzá.

– Fejben dől el, tudod jól! Ha nem gondolsz rá, nem is fáj!

Tómas behunyta a szemét. Érezte a barátnője finom illatát, amelyhez már úgy hozzászokott, hogy el sem tudta képzelni, milyen lenne anélkül csak egyetlen napja is. Hallotta a lány kissé rekedtes hangját, amely évek óta minden reggelen a fülébe duruzsolt. Tudta, hogy Ása lelke varázslatos, ám azt is, hogy legyen bármily varázslat is ott belül, az eltűnik, ha a lány a lábára húzza a korcsolyát.

Onnantól mintha nem ugyanaz az ember lenne. Mintha átjárná a harc, a küzdelem, mintha a jég csatamező lenne, a korcsolyája pedig a kardja. A lány maga pedig az egyetlen, utolsó szamuráj, aki megmutatja, hogy nincs olyan nemzet, akinek a szülötte ne tudna helytállni a jégen. Mert az ő társa úgy akart bevonulni a műkorcsolya történelmébe, mint az egyetlen izlandi, aki úgy képes korcsolyázni, mintha nem onnan származna.

És Tómas akkor ott, váratlanul elszégyellte magát. Ása bizalmat szavazott neki annak idején, akkor, amikor lehet, hogy senki nem tette volna. Hiszen ki lett volna olyan bolond, hogy esélyt ad egy szólistának, aki addig a pillanatig sosem fogta partner kezét a jégen.

Ezek a gondolatok vezérelték a fiút végül arra, hogy másként tekintsen az előttük álló napra, és egy mély levegő után képes volt új emberként, pozitív gondolatokkal nekivágni a rövidprogramnak.

– Ne aggódj! Ez a mi napunk!

Ása is észrevette a változást, és ismerte már annyira a partnerét, hogy akkor el is hitte, amit mondott, amikor pedig egymás szemébe néztek, mielőtt jégre léptek, mintha a varázslat is megtörtént volna.

Ott voltak. Együtt. Annyi fájdalmas, kínkeserves, küzdelmes év után egyetlen lépésre attól, hogy valóra váltsák az álmukat. És akkor mintha az ég is áldását adta volna a rövidprogramjukra.

Tómas magabiztosan siklott a jégen a kezdőpozíciójához, mialatt szemmel tartotta Ását, ahogyan az elegánsan mellé korcsolyázott. A rövidprogramban az egyik utolsó párosként került rájuk a sor. Mindketten tudták, hogy úgy tartják őket számon, mint a finom eleganciájú párt, akik balzsamozzák a közönség soraiban ülők lelkét. Ők pedig e szerint is cselekedtek. Addig.

Az olimpián ugyanis mindent feltettek egy lapra, és egy tőlük teljes mértékben váratlan, gyors ritmusú, szenvedélyes tangóval készültek felszántani a jeget. Ása tűzpiros ruhája és tejfehér, kontyba fogott haja olyan ellentétes színvilágot hoztak létre, mintha ő maga lenne a végzet asszonya. Amint felcsendült az El huracán{3} perzselő csellójának erőteljes dallama, megszűnt a külvilág, de nemcsak Tómas és Ása számára, hanem a bírók és a közönség soraiban helyet foglalók számára is. A két fiatal ezekben a pillanatokban nem az olimpián korcsolyázott, egy hideg, karcos csarnokban, hanem szenvedélyes tangót járt egy erotikától fülledt argentin bárban. Ezzel pedig elérték, hogy táncuk valami egészen különleges, forró energiával töltse meg a rideg környezetet. Olyan átszellemülten hajtották végre a kötelező elemekből álló forgásokat, ugrásokat és dobásokat, hogy abban az sem találhatott volna hibát, akinek az lett volna a feladata.

A szakmai kommentátorok pedig függetlenül attól, hogy még csak a rövidprogramnál járt a verseny, új esélyest mertek avatni az olimpiai aranyra. Nem volt kérdés, hogy ezt a korcsolyázást ott, azon a napon képtelenség túlszárnyalni. És ez így is lett, de nem olyan értelemben, ahogyan azt mindenki gondolta.

Egyetlen dobás volt hátra ugyanis, a koreográfia utolsó másodperceiben járt a kűr, amikor Tómas a levegőbe repítette volna a párját, ám a mozdulat előtt a válla kiugrott a helyéről, minek következtében egy hangos ordítás közepette, idő előtt engedte el a lányt.

Ása már képtelen volt úgy zárni korcsolyáit a levegőben, hogy lábra érkezzen a dobásból. Kezével próbálta védeni magát, de abban a pillanatban, ahogy a teste végül a jégre zuhant, fájdalma egy keserves nyögésben tört fel a torkából, majd élettelen teste még legalább három métert csúszott a hideg talajon.

Ása Smáradóttir két bordája tört el abban a pillanatban a jégen, amelyből az egyik megsértette a máját. Bal kézfeje szilánkosra tört, elrepedt a könyökcsontja és a jobb csípőcsontja, térde kifordult.

Mielőtt lehunyta a szemét a jégen, megszűnt minden fájdalma. De nem csak a testében.

Ott, akkor a jégen fekve egy kislány lelke fagyott halálra.

6. fejezet

– Hogy van ma, Ása? – mosolygott rá az ápolónő kedvesen, majd az ágya mögé lépett, hogy megemelje egy kissé a kényelem kedvéért. – Nagy nap ez a mai, hiszen hazamegy, ugye?

A kanadai hölgy olyan természetességgel társalgott, mintha Ása valaha válaszolt volna bármely kérdésére. Ő azonban, úgy tűnt, nem adta fel, de legalábbis nem vett tudomást az elutasításról.

Ása két hete feküdt a kanadai kórházban, abból egyet az intenzív osztályon, de az orvosán kívül senkihez nem volt hajlandó egyetlen szót sem szólni. Egyértelmű jeleit mutatta a depressziónak, ám hiába érkezett hozzá pszichológus minden egyes nap, ő sem volt képes szóra bírni. Talán, ha az orvos egy kicsit kedvesebb lett volna, vagy csak csekélyebb módon őszinte. Ha bárki egy kis reménnyel is éltette volna, ám abban mindenki egyetértett, hogy nem lenne helyes a lányt olyan álomba ringatni, amely már sohasem válhat valóra.

Így amikor Ása rákérdezett az osztályvezető főorvostól a jövőjére, az nem állított mást, mint a színtiszta igazságot.

– Mikor tudok újra korcsolyázni?

A doktor úr a lány ágya mellé húzta a gurulós széket, és egy mély, elkeseredett sóhaj kíséretében leült.

Ha valaki azt gondolná, hogy az olimpiai sportolókért felelős kórház vezető orvosa, dr. Alan Benson érzéketlen, a szíve mélyén nem volt az, de amikor felesküdött, hogy életeket ment, annak a ténynek is a birtokában volt, hogy az erre tett próbálkozás nem fog minden alkalommal sikerrel járni. És azt is tudta, hogy amikor egy sportoló ugyan él, de közölni kell vele, hogy nincs esély a pályafutása folytatására, arra, amiért addig létezett, ezeknek az embereknek meghal a lelke. Olyan, mintha lélegeztetőgépre kellene tenni őket ahhoz, hogy életben maradjanak, miközben minden alkalommal látja a szemükben, hogy azért könyörögnek, hogy kapcsolják le onnan őket.

Aki látott már sportolói karriert idő előtt véget érni, aki testközelből átélte, min mennek keresztül azok az emberek, akiknek nem sikerült valóra váltani az álmukat, az végignézett már egy kínok közt elsorvadó lelket, amelyre, ha talált is már valaki gyógyírt, az vagy nem volt elég hatásos, vagy csak ahhoz járult hozzá, hogy egy egykoron csillogó szempár helyébe végtelenül szomorú, élettelen tekintet költözzön.

– Ami azt illeti, erre nem lesz lehetősége. Legalábbis abban a formában, ahogyan azt eddig tette, egészen biztosan nem. – A hangja kemény volt, de nem lett volna helyes más hangszínt megütnie a lánnyal szemben.

Ő orvos volt, és azzal, ha együtt sír a beteggel, nem segít rajta. Ennek ellenére nem volt kőből a szíve. Látta az olimpiai felvételeket, és az előtte fekvő lány élettelen testét, miután több mint két méter magasból nagy sebességgel a jéghez csapódott.

– Ezt hogy érti?

– Ása! Önnek sorozatos bordatörése van, sérült a mája. Emellett sem a csuklója, sem a csípője nem lesz olyan állapotban többé, hogy az műkorcsolyára, legalábbis annak ezen szintjére alkalmas legyen.

– Nem alkalmas, de attól még képes rá?

Dr. Alan Bensont nem érte váratlanul a menekülőutak keresése.

– Vannak helyzetek és sérülések, amikor mi, orvosok is meglepődünk. De az ön esete nem tartozik majd ezek közé. Arra sem esküdtem volna meg, hogy a máját egyáltalán meg lehet menteni.

– Tehát a lábamnak semmi baja, ugye?

Az orvos lemondón felsóhajtott.

– Ön nem tud járni, Ása!

– Most nem! De majd fogok tudni, ugye?

– Amennyiben a csípője úgy dönt, de még nagyon korai szakaszban vagyunk ahhoz, hogy ezt el tudjuk dönteni. Járni fog tudni, ez vitathatatlan, de azt, hogy ezt milyen fájdalmak kísérik majd, egyelőre nem lehet tudni, ahogyan azt sem, mennyi időbe telik a gyógyulása. A mája azonban nem bír el egy újabb sérülést, ez biztos. Ahogyan a csípője és a csuklója sem. Ása, önnek már kétszer törtek el a bordái, tudomásom van a farcsigolyájának korábbi töréséről is, továbbá a csuklópanaszairól. A sorozatosan kiújuló ganglionokat{4} pedig ismét el kell majd távolítani. Az agyrázkódása ez alkalommal kismértékű volt, de a rögzített orvosi leletei alapján ennél komolyabbak is érték már. Komoly agyi sérüléseket is szerezhet, ha ezzel a testtel korcsolyázni próbál.

A lány nagyjából egy évtizede szenvedett a csuklófájdalmaitól, amelyek annak következtében alakultak ki, hogy minden esést a kezével próbált tompítani. A csuklószalagrendszere gyengébb volt az átlagosnál, így az újra és újra kialakuló ciszták még több problémát okoznak neki, ráadásul elkoptak a kéztőcsontjai is. Sokan úgy hiszik, egy korcsolyázó leghamarabb és leginkább a lábsérüléseivel küzd, vagy azt, hogy a jégen való varázslat a boka feláldozásába kerül, ám ez nem így van. A bokát a kemény kialakítású korcsolya tartja és védi, továbbá a legtöbben térdvédővel és fenéktámasszal gyakorolnak. Ugyanez igaz a könyökre is, ám a vállat, a csuklókat és a bordákat nehezebb védelem alá helyezni, és nem elhanyagolandó tény, hogy versenyeken a női korcsolyázók ezen védőfelszerelések egyikét sem viselik.

– Amiket itt felsorolt, semmi ahhoz képest, ami Jelena Berezsnajával{5} történt. Figyeljen! A csajnak belefúródott egy korcsolya a fejébe. Érti? Majdnem levitte a fejét! Hónapokig feküdt kórházban, és nem fogja elhinni, de a csaj megnyerte az olimpiát. Szóval, nem hiszem, hogy akkora a baj.

– Nem tudhatja, hogy a hölgynek milyen korábbi sérülései voltak, vagy milyen állapotban volt a teste. Amennyiben a koponyacsont meggyógyult és az agy nem szenvedett maradandó károsodást, úgy erre képes lehetett.

– Doktor úr! A csajnak koponyaszilánkok voltak a fejében! Ez meg csak egy kis bordatörés. Nem lehet a kettőt egy lapon sem említeni!

– Pontosan! Nincs két sérülés, amelyet egy lapon lehet említeni. A hölgy testének állapotáról nincsenek információim, az önéről azonban vannak. És sajnálom, Ása, de az ön teste nem alkalmas arra, hogy versenyszerűen folytassa tovább a korcsolyát.

A lány tudomást sem akart venni arról, amit az orvostól hallott.

– Ezt nem maga fogja eldönteni! – vágta rá dühösen, majd elfordult a másik irányba, ám abban a pillanatban belenyilallt az oldalába és a mellkasába a fájdalom, így kénytelen volt abban a pozícióban maradni, amiben addig is feküdni kényszerült.

– Azt viszont maga dönti el, hogy élni akar-e vagy korcsolyázni!

A szavak éle fülsértően hatottak a lányra, hiszen számára nem létezett élet korcsolya nélkül, de nem létezett korcsolya sem élet nélkül.

A testi fájdalmai azonban – Ása legnagyobb bánatára – szinte semmit nem enyhültek az orvossal történő beszélgetést követő két hétben sem.