Emily Oster

Tudatos
gyermeknevelés

Gyakorlati útmutató
az első három év útvesztőjéhez

részlet

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Emily Oster: Cribsheet

Copyright © Emily Oster, 2019
All rights reserved.

Tudatos gyermeknevelés © Partvonal Könyvkiadó, 2021
Magyar fordítás © Novák Petra

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2021
www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője
Felelős szerkesztő: Korentsy Márta
Műszaki vezető: Drótos Szilvia
Szerkesztető: Szabó Elvira
Korrektor: Friedrich Zoltán
Borító: Tabák Miklós

ISBN 978 615 6058 77 5

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Penelopénak és Finn-nek

Bevezetés

Csecsemőként mindkét gyermekem szeretett bepólyálva, pontosabban takaróba bugyolálva aludni. A Miracle Blanket elnevezésű pólyatakaróból, amelyet meghatározott módon kell a babára hajtogatni, egyedül talán Houdini tudna kiszabadulni. Összesen legalább kilencet beszereztünk belőle, nehogy egyszer is kifogyjunk a még nem kakis tartalékokból.

A pólyálás nagyszerű dolog, és gyakran valóban segít az elalvásban. Egy nagy hátránya van: nem lehet örökké használni, mert a gyermek idővel kinövi. Egy első gyermekes szülő szemében ez talán nem tűnik komoly problémának, de a babát nem mindig könnyű meggyőzni, hogy változtasson a szokásain, például azon, hogy bepólyálva alszik.

A lányunk, Penelope (első számú gyermek) a pólyáról való leszokás után nehezen aludt el, ezért kénytelenek voltunk bevetni a hintázó, zenélő babaszéket, amivel kapcsolatban a mai napig rémálmaim vannak. Más szülők elmesélték, hogyan próbáltak a neten különféle titkos forrásokból extra méretű pólyatakarókat beszerezni. Igen, vannak olyanok az Etsyn,1 akik szívesen varrnak pólyatakarót akár egy másfél éves gyereknek is, de ne feledjük, hiába üzletelnek nagy titokban az XL-es pólyákkal, ez nem jelenti azt, hogy ezek jót tesznek a gyermeknek.

A második gyermek születése kiváló lehetőség arra, hogy másként csináljuk mindazt, amit az elsővel vélhetően elrontottunk. „Tapasztalt” szülőként gondoskodhatunk arról, hogy ez alkalommal mindent helyrehozzunk, amire megbánással tekintünk vissza. Én legalábbis így gondoltam. A pólyáról való leszoktatás az első helyen állt a listámon: ez alkalommal nem akartam hibázni.

Amikor Finn (a második számú gyermekem) négy vagy öt hónapos volt, ügyes tervet eszeltem ki. Először is, néhány napig a szokásos módon fogom bebugyolálni őt, de az egyik karját szabadon hagyom. Pár nappal később, miután ezt megszokta, kint hagyom a másik karját is. Aztán a lábát. Végül elhagyjuk a pólyát. Az internet megerősített abban, hogy ezzel a fajta leszoktatással nem borul fel a gyermek (kemény munkával kialakított) alvási ritmusa.

Készen álltam a terv megvalósítására. Bejelöltem a dátumot a naptárba, és szóltam a férjemnek, Jessének is.

A kijelölt időpont előtt nem sokkal, egy forró, nyári napon azonban elment az áram, és így a légkondi sem működött. Finn szobájában 35 fok volt, és már közeledett a fektetés ideje. Kétségbeestem. Ha Finnt bepólyálom, a takaró alatt meg fog sülni.

Mit tegyek? Ébren tartsam abban a reményben, hogy egyszer csak visszakapcsolják az áramot? De az akár napokba is telhet! Egyszerűen bugyoláljam be, és nézzem, ahogy megfő a melegben? Az nagy felelőtlenség, sőt kegyetlenség lenne. Talán ringassam el a karomban, és addig be se tegyem az ágyába, amíg le nem hűl a szoba? A karomban is melege lenne, ráadásul így nem szokott nyugodtan pihenni.

Ezek után egyszerűen félredobtam az alaposan előkészített tervemet, és Finnt egy szál bodyban fektettem be az ágyába. Miközben alvás előtt megszoptattam, igyekeztem elmagyarázni neki, mi a helyzet.

– Finn, sajnálom, de nagyon meleg van, ezért nem használhatjuk a pólyát. Ne aggódj, anélkül is remekül tudsz aludni, ebben biztos vagyok! Így legalább szophatod az ujjadat. Hát nem csuda jó?

Széles mosollyal befektettem őt a kiságyba, majd kimentem a szobából, és felkészültem a legrosszabbra. Penelope hasonló helyzetben már torkaszakadtából üvöltött volna, Finn azonban csodálkozva gügyögött egy keveset, majd álomba szenderült.

Természetesen egy óra múlva visszajött az áram, de addigra Finn az igazak álmát aludta. Megkérdeztem Jessét, bemenjek-e bepólyálni őt, mire ő rám szólt, hogy ne butáskodjak már, majd begyűjtötte az összes pólyatakarót a lakásban, és abba a dobozba rakta mindet, amelyben az adománynak szánt ruhákat gyűjtöttük.

Aznap este az ágyban elképzeltem, milyen rosszul fog aludni ezek után Finn. Azon törtem a fejem, hogy ki kellene szedni a dobozból a takarókat, és gyorsan bepólyálni őt velük. Majdnem odaültem a laptopomhoz, hogy utánanézzek, hogyan befolyásolja a csecsemők alvását a pólyamegvonás, de aztán hagytam a csudába. Ezzel véget is értek a pólyatakarós napjaink.

Szülőként szeretnénk mindent a lehető legjobban csinálni, és a lehető legjobb döntéseket hozni a gyermekünkkel kapcsolatban, de sokszor nem tudhatjuk, mi a legjobb. Gyakran merülnek fel olyan problémák, amelyekre egyáltalán nem számítunk – még a második, sőt valószínűleg az ötödik gyermeknél is. A világ és a gyermekünk mindig tud meglepetést okozni, ezért gyakorta megkérdőjelezzük a döntéseinket, még a legapróbb dolgokban is.

A pólyáról leszoktatás természetesen a véletlennek volt köszönhető, mégis kiválóan példázza azt, amivel szülőként számtalanszor vagyunk kénytelenek szembesülni a gyermeknevelés során: jóval kevésbé tartjuk a kezünkben az irányítást, mint gondolnánk. Joggal tehetné fel bárki a kérdést, miért vállalkoztam ennek tudatában arra, hogy könyvet írjak a csecsemőgondozásról és a kisgyermekek neveléséről. A válasz az, hogy hiába nem tudunk mindent kézben tartani, választási lehetőségeink igenis vannak, és a döntéseink igenis fontosak.

A gyermekneveléssel kapcsolatban a szülők sajnos ritkán érzik úgy, hogy felelősen meghozhatják a saját döntéseiket, pedig nem nehéz, ha segítséget nyújtanak az adatgyűjtésen és közgazdaságtani elemzésen alapuló módszerek. A könyvem célja levenni a terheket a szülők válláról a gyermek első éveiben, és felvértezni őket megbízható információkkal, hogy a családjuk számára legmegfelelőbb döntéseket hozhassák meg.

Nagyon remélem, hogy a könyvem a gyermek első három évében felmerülő legfontosabb kérdésekben támpontot adhat tudományos kutatások eredményeinek segítségével. A saját tapasztalataim alapján nem egyszerű ilyen jellegű kiadványt találni.

A legtöbben későbbi életkorban válunk szülővé, mint a saját szüleink, vagyis sokkal hosszabb ideig tapasztaljuk meg az önálló felnőtt létet, mint az újdonsült szülők korábbi nemzedékei. Ez nem csupán egy demográfiai tény. Ez azt jelenti, hogy mi már hozzászoktunk az önállósághoz, és a modern technológiának köszönhetően természetessé vált, hogy gyakorlatilag korlátlan információ áll rendelkezésünkre a döntéseinkhez.

A csecsemőgondozás és gyermeknevelés terén is szívesen olvasunk utána dolgoknak, de olyan rengeteg döntéssel kerülünk szembe, hogy végül maga alá temet a sok információ. Különösen a kezdeti időszakban érezzük úgy mi, szülők, hogy minden áldott nap újabb és újabb kihívásokkal kell szembenéznünk, és amikor tanácsot kérünk, mindenki mást mond. Őszintén szólva, hozzánk képest ilyenkor mindenki más valódi szakértőnek tűnik. Ez már önmagában meglehetősen nyomasztó, és akkor még nem esett szó a szülés utáni depresszióról vagy az otthonunk legújabb, aprócska lakójáról, aki nem hajlandó szopizni, alig alszik, és szinte egész nap torkaszakadtából ordít. Legjobb, ha ilyenkor mély levegőt veszünk, és megpróbálunk megnyugodni.

Újdonsült szülőként számos nagy döntés áll előttünk. Szoptassunk? Szoktassuk alvásra a babát? Ha igen, milyen módszerrel? Mi a helyzet az allergiákkal? Vannak, akik azt tanácsolják, hogy kerüljük a mogyorót, mások szerint minél hamarabb meg kell kínálnunk vele a babát – kinek van igaza? Rengeteg kisebb döntéssel is meg kell birkóznunk: valóban jó ötlet a pólyálás? Szüksége van a babának napi menetrendre már egészen pici korban?

Ahogy egyre idősebb lesz a gyermekünk, a kérdések nem fogynak. Amint megoldódni látszik az alvás és az evés kérdése, kezdődnek a hisztik. Ezzel mi a fenét kezdjünk? Fegyelmezzük a gyermeket? Hogyan? Végezzünk ördögűzést? Néha úgy tűnik, más nem segít. Előfordul, hogy a szülőnek egyszerűen egy kis szusszanásra van szüksége. Ilyenkor le lehet ültetni a gyereket a tévé elé? De egyszer azt olvastuk az interneten, hogy ha egy gyerek gyakran tévézik, sorozatgyilkos lesz belőle. Pontosan nem emlékszünk ugyan, miről volt szó a cikkben, de minek kockáztatnánk? Ugyanakkor nagyon kellene már egy kis pihi!

A rengeteg kérdés mellett ott van az örökös aggodalom: normális a gyerekem? Amikor a kisbabánk mindössze néhány hetes, a „normális” azt jelenti, hogy eleget pisil, nem sír túl sokat, és megfelelően gyarapodik. Később azt, hogy eleget alszik, időben megfordul, és ránk mosolyog. Utána már az a kérdés, mikor kezd el mászni, járni vagy futni. Tud már beszélni? Elég sok szót ismer?

Hogyan találhatjuk meg a válaszokat ezekre a kérdésekre? Honnan tudhatjuk, hogyan neveljük „helyesen” a gyermekünket? Van egyáltalán „helyes” módja a gyermeknevelésnek? A gyermekorvostól sok hasznos tanácsot kaphatunk, ő azonban valószínűleg (nagyon helyesen) a tényleges orvosi kérdésekkel foglalkozik. Amikor a lányom tizenöt hónaposan még semmi jelét nem adta annak, hogy elindulna, a gyermekorvos egyszerűen kijelentette, hogy majd akkor kezdjük el kivizsgálni az esetleges fejlődésbeli lemaradást, ha tizennyolc hónaposan sem jár. De egészen más az, amikor egy gyermek fejlődése annyira elmarad az átlagtól, hogy korai fejlesztésre van szüksége, és az, amikor csak egy kicsit lassabb a többieknél. A szülő nem igazán tudja megállapítani, milyen következményekkel járhat, ha egy-egy fejlődésbeli szakasz elmarad vagy késik.

A gyermekorvos nincs mindig mellettünk. Mit tegyünk, ha hajnali háromkor a háromhetes baba csak akkor alszik el, ha magunk mellé vesszük őt? Befektethetjük őt a saját ágyunkba? Manapság szülőként nagy valószínűséggel az interneten keresünk választ a kérdéseinkre. Karikás szemmel, a babával a kézben, miközben a partnerünk mellettünk hortyog (micsoda egy tapló – amúgy is az ő hibája az egész), sorra böngésszük át a különféle honlapokat, gyereknevelési blogokat és a Facebook-hírfolyamot.

A böngészés után gyakran még tanácstalanabbnak érezzük magunkat. Az interneten mindenkinek van véleménye, és a legtöbbükében meg is bízunk – ők a barátaink, kismama bloggerek és olyanok, akik állítják, hogy szakértői a témának. De mindannyian mást mondanak. Vannak, akik szerint egész nyugodtan magunk mellé vehetjük a babát. Ez az altatás legtermészetesebb módja, és ha az ember nem iszik és nem dohányzik, egy cseppet sem veszélyes. Állítják, hogy azok, akik ezt a módszert kockázatosnak tartják, egyszerűen nem tudják, miről beszélnek, vagy olyanokra gondolnak, akik „nem megfelelően” altatják maguk mellett a babát.

A hivatalos ajánlások azonban egyértelműen megfogalmazzák, hogy semmiképpen ne próbálkozzunk az együtt alvással, mert meghalhat a csecsemő. Szerintük nem biztonságos magunk mellé venni a babát. Az Amerikai Gyermekorvosok Akadémiája azt tanácsolja, hogy tegyük a kicsit az ágyunk mellett álló bölcsőbe. Na de a baba erre rögtön felébred!

Sokszor az is megnehezíti a dolgunkat, hogy a tanácsokat egyesek nem a legnyugodtabb hangnemben kommunikálják. Én magam is tanúja voltam, ahogy különféle Facebook-csoportokban az altatással kapcsolatos beszélgetés személyeskedő vitává fajult arról, ki a jó szülő, és ki nem az. Vannak, akik kijelentik, hogy az együtt alvás több mint rossz döntés. Ilyesmit csak az művel, aki nagy ívben tesz a kisbabájára.

A rengeteg egymásnak ellentmondó információ közepette hogyan dönthetjük el, mi a helyes nemcsak a babának, de nekünk és a családnak is? Ez a gyermeknevelés leglényegesebb kérdése.

Én közgazdász vagyok, és elsősorban egészségügyi közgazdaságtannal foglalkozom. A munkám során adatokat elemzek, és igyekszem a vizsgált összefüggéseknél ok-okozati viszonyt felfedezni. Az így nyert információt aztán bizonyos közgazdasági szempontok alapján mérlegelem – vagyis alaposan végiggondolom a személyes előnyöket és a hátrányokat –, majd ez alapján hozok döntéseket. A kutatásaim során ezzel a módszerrel dolgozom, és az egyetemen is ezt tanítom.

Ezt a fajta döntéshozatalt igyekszem az irodán és a tantermen kívül is alkalmazni. Valószínűleg nagy segítséget jelent ebben, hogy a férjem, Jesse szintén közgazdász: mivel ugyanazt a nyelvet beszéljük, szinte adott a módszer, amellyel együtt meghozzuk a családi döntéseket. Otthon is hajlamosak vagyunk közgazdászként gondolkodni, és ez alól a csecsemőgondozás és a gyermeknevelés kérdései sem jelentenek kivételt.

Például Penelope születése előtt szinte minden este élvezettel álltam neki vacsorát készíteni, mert a főzés segített ellazulni a nap végén. Rendszerint későn vacsoráztunk – fél nyolc vagy nyolc felé –, majd nem sokkal később ágyba is bújtunk.

Miután Penelope megszületett, továbbra is tartottuk magunkat ehhez a menetrendhez, amikor azonban elég idős lett ahhoz, hogy velünk együtt egyen, minden a feje tetejére állt. Penelope hat óra körül már enni akart, de mi (legjobb esetben is) csak háromnegyed hatkor estünk haza. Szerettünk volna együtt vacsorázni, de milyen főtt étel az, amit az ember tizenöt perc alatt összedob?

A nap végén lehetetlen küldetésnek bizonyult egy komplett vacsorát elkészíteni, ezért más lehetőségek után néztem. Dönthettünk volna úgy, hogy egy étteremből rendelünk vacsorát, vagy készíthettünk volna kétféle ételt – egy gyorsat Penelopénak és egy kicsit komolyabbat magunknak, miután Penelopét lefektettük. Akkoriban jutott a tudomásomra, hogy léteznek előkészített ételcsomagok, vagyis olyan házhoz szállított csomagok, amelyekben egy-egy étel minden összetevője konyhakészen található – már csak meg kell főzni. Ebből természetesen vegetáriánus változat is elérhető volt.

De hogyan választ az ember ennyi lehetőség közül?

Ha ezt a kérdést közgazdászként gondoljuk végig, mindenképpen az adatokkal kell kezdenünk. A mi esetünkben a konkrét kérdés az volt: hogyan viszonyul ezeknek a megoldásoknak a költsége a saját magam által előkészített és megfőzött vacsora költségéhez? Az éttermi házhoz szállítás drágább. Ha Penelopénak csirkefalatokat sütök, majd magunknak külön készítek vacsorát, anyagilag nagyjából ugyanott vagyok. Az ételcsomagos megoldás valahol félúton lehet: kicsit drágább, mint bevásárolni és otthon megfőzni az ételt, de olcsóbb, mint az éttermi házhoz szállítás.

És ez még nem volt minden, hiszen nem kalkuláltam bele az időm értékét. Vagy ahogy a közgazdászok mondanák, az „alternatív költségeket”. A főzés előkészítése időt vett igénybe – naponta tizenöt-harminc percet, általában reggelenként. Ezt az időt mással is tölthettem volna (például hamarabb megírhattam volna az első könyvemet, illetve több tanulmányt készíthettem volna). Ez az idő valódi értékkel bírt, és a számításaink során ezt nem hagyhattuk figyelmen kívül.

Amint belekalkuláltuk ezt a tényezőt is, az ételcsomag máris sokkal vonzóbb lett, sőt, az éttermi házhoz szállítás is kecsegtetőnek tűnt. Pénzben kifejezve nem volt nagy különbség a megoldások között, és a többletköltséget bőven ellensúlyozta a megspórolt idő. A két külön vacsora elkészítése ellenben sokkal rosszabb megoldásnak tűnt: a főzésre nem kevesebb, hanem sokkal több idő ment volna el.

Még így sem volt teljes a kép, mert nem vettük figyelembe a személyes preferenciákat. Előfordulhat, hogy valaki szívesen szán időt a főzésre – sokan vannak ezzel így. Ebben az esetben észszerű megoldás mindennap megfőzni a vacsorát, még akkor is, ha esetleg egy másik megoldás kevesebb költséggel járna. Ez alapvetően azt jelenti (gazdasági értelemben), hogy az illető fizet azért, hogy főzhessen.

Az időnyereség szempontjából ugyan az éttermi házhoz szállítás lenne a legelőnyösebb megoldás, sok család azonban szívesebben fogyaszt otthon készült ételt. A két külön vacsora jó megoldás lehet azoknak a szülőknek, akik szívesen megetetik a gyermeket egy kicsit korábban, hogy aztán nyugodtan elkölthessék a „felnőtt”-vacsorát, de vannak, akik szívesebben étkeznek a gyerekükkel együtt. Sőt olyanok is akadnak, akik vegyítik ezt a kétféle megoldást.

A személyes preferenciák rendkívül fontos szerepet játszanak a döntés során. Ha a preferenciák különböznek két olyan család esetében, amelyek amúgy ugyanolyan anyagi helyzetben vannak, ugyanolyan értékesnek tartják az idejüket, és ugyanolyan lehetőségek közül választhatnak, valószínűleg más megoldás mellett döntenek. A közgazdasági megközelítés nem választ helyettünk, egyszerűen támpontokat ad, amelyek alapján végiggondolhatjuk a döntésünket.

Segít feltenni a megfelelő kérdéseket, például: mennyire kell szeretnem a főzést, hogy végül erre essen a választásom?

Mi szerettünk volna együtt vacsorázni Penelopéval, és nem szívesen vettük volna igénybe az éttermi házhoz szállítást. Mivel úgy éreztem, hogy bár szeretek főzni, annyira azért nem vagyok oda érte, hogy magamra vállaljam az egész folyamatot, végül a vegetáriánus ételcsomag mellett döntöttünk (nem volt rossz, igaz, egy kicsit túlzásba vitték a kelkáposztát).

Talán úgy tűnik, hogy a vacsorás példámnak semmi köze nincs olyan komoly döntésekhez, mint például hogy szoptassuk-e a babát, de a döntéshozatal módja egyáltalán nem különbözik. Szükségünk van az adatokra – ebben az esetben a szoptatás előnyeivel kapcsolatos információkra –, és figyelembe kell venni a család preferenciáit is.

Amikor Penelopét vártam, a terhességgel kapcsolatos döntéseimnél is ezt az elvet alkalmaztam. A Tudatos babavárás című könyvemben ezekről a döntésekről írtam, és részletesen elemeztem a terhességre vonatkozó ajánlásokat, illetve a mögöttük rejlő statisztikai adatokat.

A döntéseknek Penelope születése után sem szakadt végük – sőt, egyre nehezebbek lettek. Most már ott volt egy kis emberpalánta, akivel meg kellett küzdenünk, ráadásul Penelopénak már újszülöttként is határozott véleménye volt mindenről. Természetesen szeretnénk, ha a gyermekünk mindig boldog lenne, ugyanakkor tudjuk, hogy néha nehéz döntéseket kell meghoznunk az érdekében.

Penelope például odavolt a ringó bölcsőhöz hasonló Rock ’n Play pihenőszékért. Miután megszabadultunk a pólyatakarótól, Penelope a pihenőszéket szemelte ki egyetlen alvóalkalmatosságnak. Ez meglehetősen kényelmetlen megoldásnak bizonyult – hónapokon keresztül mindenhova magunkkal kellett cipelnünk ezt a széket, még a nem túl jól megszervezett spanyolországi nyaralásra is –, ráadásul attól féltünk, hogy a széktől lapos lesz Penelope feje.

Ennek ellenére nemcsak ránk, hanem Penelopéra is szükség volt ahhoz, hogy végül megszabaduljunk a pihenőszéktől. Amikor egy nap elhatároztuk, hogy többé nem használjuk, Penelope egy teljes napon át le sem hunyta a szemét, aminek egy nyűgös kisbaba és egy elcsigázott bébiszitter lett az eredménye. Azt a meccset Penelope megnyerte: másnap visszatértünk a pihenőszékhez, amiről végül akkor voltunk kénytelenek lemondani, amikor Penelope súlya már bőven meghaladta a szék használatához előírtat.

Erre bárki mondhatná, hogy túl hamar beadtuk a derekunkat, de itt másról volt szó: a döntésünk valójában azt a felfogásunkat tükrözte, hogy a családi harmónia előbbre való, mint az, hogy pontosan a könyvek által előírt időpontban költöztessük át Penelopét a kiságyába. A kisgyermekekkel kapcsolatban valóban van jó néhány határ, amit az ember nem léphet át, de ennél sokkal több a szürkezóna. És jóval kevésebb stresszel járnak a döntéseink, ha az előnyök és a hátrányok szempontjából gondoljuk végig a kérdést.

A csecsemőgondozással és gyermekneveléssel kapcsolatos döntéseknél – a terhességhez hasonlóan – nagy megnyugvást jelentett, ha első lépésként adatokat gyűjthettem. A fontosabb döntésekhez – a szoptatással, altatással, allergiákkal kapcsolatban – számos kutatás állt rendelkezésemre. A gondot egyedül az jelentette, hogy ezek közül nem mindegyik volt megbízható.

Vegyük például a szoptatás kérdését. A szoptatás gyakran nehéz, az előnyeiről azonban rengeteget hallani. Az egészségügyi szakemberek, az internetes fórumok és persze a rokonok és ismerősök mind a szoptatás mellett kardoskodnak. De valóban annyi előnnyel jár a szoptatás, mint ahogy állítják?

Erre a kérdésre nem is olyan könnyű válaszolni.

A szoptatás témájának azért érdemes utánajárni, hogy lássuk, az anyatejjel táplált gyermekek az életük későbbi szakaszában – az egészségi állapotukat vagy az értelmi képességeiket tekintve – különböznek-e azoktól, akiket nem anyatejjel tápláltak. A vizsgálatok során az jelenti az alapvető problémát, hogy a szülők nem véletlenszerűen döntenek az anyatejes táplálás mellett. Azok az édesanyák, akik alapos megfontolás után a szoptatás mellett döntenek, jellemzően különböznek azoktól, akik nem akarnak szoptatni. Az Egyesült Államok adatai alapján elmondható, hogy a szoptatás gyakoribb a magasabb végzettségű, nagyobb jövedelemmel rendelkező nők körében.

Ennek egyrészt az az oka, hogy ők nagyobb valószínűséggel engedhetik meg maguknak (többek között a szülési szabadságnak köszönhetően), hogy szoptassanak, másrészt az, hogy tudatosabban alkalmazzák azokat az ajánlásokat, amelyek szerint az anyatejes táplálás lényeges szerepet játszik a gyermek egészséges fejlődésében. De bármi is legyen az oka, a tény az tény.

Márpedig ez komoly gondot jelent, ha a kutatási adatokból szeretnénk következtetéseket levonni. A szoptatással kapcsolatos felmérések újra meg újra azzal az eredménnyel zárulnak, hogy a szoptatás jelentős előnyökkel jár a gyermek szempontjából – jobb iskolai eredményekkel, alacsonyabb elhízási rátával stb. Ezek az előnyök azonban ugyanúgy összefüggésben állnak az édesanya iskolázottságával, jövedelmével és családi állapotával. Honnan lehet tudni, hogy egy gyermeknél a jobb iskolai teljesítmény és a kisebb mértékű elhízottság a szoptatásból következett, vagy épp az édesanyák közti egyéb eltérésekből?

Egy lehetséges válasz az, hogy a kevés adat a semminél még mindig jobb.

Én, ha dönteni kellett, mindig a közgazdasági tanulmányaimra támaszkodtam – elsősorban abban, hogy az adatok között ok-okozati összefüggéseket találjak –, így próbáltam különbséget tenni a hasznos és a kevésbé hasznos kutatások között. Ok-okozati összefüggést megállapítani nem egyszerű. Első ránézésre talán úgy tűnik, hogy szoros kapcsolat van két dolog között, de ha az ember egy kicsit mélyebbre ás, arra jut, hogy valójában semmi közük egymáshoz. Például azok, akik müzliszeletet fogyasztanak, minden bizonnyal egészségesebbek, mint azok, akik nem fogyasztanak ilyesmit. Ebben az esetben azonban az egészség valószínűleg nem a müzliszeletnek köszönhető, hanem annak, hogy azok, akik ilyesmit esznek, amúgy is egészségesebben élnek.

Ezek alapján igyekeztem eldönteni, hogy az anyatejes táplálásról szóló több száz tanulmány közül melyek szolgáltatják a leghasznosabb adatokat.

Miután kiválogattam a legjobb tanulmányokat, azzal szembesültem, hogy bizonyos összefüggéseknél ezek a tanulmányok alátámasztották az ok-okozati viszonyt – például a szoptatás szinte minden esetben csökkenti a kisgyermekeknél a hasmenést –, más összefüggéseknél azonban nem. Az elképzelés, miszerint az anyatejes táplálás jelentős hatással van az IQ-ra, nem igazolódott be meggyőző módon.

A szoptatással kapcsolatban legalább végeztek kutatásokat, akkor is, ha ezek nem mindig a legjobbak. Más témákban sajnos még ennyi sincs. Amikor a gyerekeim kicsit idősebbek lettek, és azon törtem a fejem, mennyi képernyőidőt engedélyezzek nekik, csupán elvétve találtam kutatási adatokat a témában. Például azok az iPad-applikációk, amelyek egy háromévesnek hivatottak betűket tanítani, egyszerűen nem voltak forgalomban elég ideje ahhoz, hogy felméréseket végezzenek velük kapcsolatban.

Ezt néha bosszantónak találtam, de bizonyos szempontból még akár megnyugtató is lehet, hogy vannak kérdések, amelyekre az adatok nem adják meg a választ. Így legalább jobban megértjük, mennyi bizonytalansággal kell számolni egy-egy döntés meghozatalánál.

A vacsorakészítés kérdéséhez hasonlóan más döntéseknél is igaz, hogy az adatok csupán a kirakós egyetlen darabkáját képezik. Az adatok önmagukban semmire sem elegendők. A vacsorás példánál maradva, az adatok segítségével én egy bizonyos döntést hoztam, de ugyanazok az adatok nem mindenkinél eredményezik ugyanazt a döntést. Az adatok mellett egy-egy döntésnél ugyanúgy bemeneti tényezők2 a személyes preferenciák is. Ha valaki szeretné eldönteni, szoptasson-e, hasznos utánanézni az előnyöknek (ha vannak egyáltalán), de legalább ennyire fontos figyelembe venni a hátrányokat is. Lehet, hogy van, aki utál szoptatni, vagy szeretne visszamenni dolgozni, de nem akar fejni. Ez máris két ok, amely a szoptatás ellen szól. Túl gyakran fordul elő, hogy csak az előnyökre gondolunk anélkül, hogy figyelembe vennénk a hátrányokat, pedig elképzelhető, hogy a hátrányok komolyabbak, mint gondolnánk.

A preferenciáknak nemcsak a baba, hanem a szülők szempontjait is figyelembe kell venniük. Amikor a gyermekünk gondozásáról döntünk – otthon maradjunk vele, bölcsibe adjuk, vagy bébiszittert fogadjunk mellé –, hasznos megvizsgálni az adatokat, de legalább ennyire lényeges végiggondolni, melyik megoldás működhet a családunkban. Én például mindenáron szerettem volna visszamenni dolgozni. A gyerekeim talán jobban örültek volna, ha otthon maradok velük (nem biztos), de nekem ez nem lett volna jó megoldás. Utánanéztem a kutatási adatoknak, amikor ezt a döntést fontolgattam, de végül a személyes preferenciáim nyomtak a legtöbbet a latban. Megalapozott döntést hoztam, és olyan megoldást választottam, amely számomra a legkedvezőbb volt.

Elismerem, nem könnyű beismerni, hogy a döntéseinkben igenis szerepet játszanak a szülői igények és vágyak is. Bizonyos értelemben úgy vélem, elsősorban ez a probléma áll az anyukák közti háborúskodás mögött.

Mindannyian jó szülők akarunk lenni. Szeretnénk jó döntéseket hozni. Ez az oka annak, hogy miután döntést hozunk, erős a kísértés, hogy elhitessük magunkkal, ez volt a tökéletes döntés. A pszichológia erre azt mondaná, így kerüljük el a kognitív disszonanciát. Ha úgy döntök, hogy nem szoptatok, nem szívesen ismerem el, hogy a szoptatásnak vannak akár csekély előnyei is, inkább bebeszélem magamnak, hogy a szoptatás merő időpocsékolás. Másfelől azonban, ha két éven keresztül háromóránként mellre vettem a gyermekemet, muszáj hinnem, hogy ezzel biztosítottam a fényes jövőjét.

Ez a nagyon is emberi viselkedés azonban igencsak kontraproduktív. Lehet, hogy a döntésünk számunkra valóban a legjobb, de mások számára nem feltétlenül az. Miért? Mert mi nem ők vagyunk. A körülményeink különbözőek. A preferenciáink is különbözőek. Sőt, közgazdásznyelven szólva a korlátaink is különbözőek.

Amikor a közgazdászok „optimális döntésről” beszélnek, mindig a korlátozott optimalizálás problémáit igyekeznek megoldani. Sally szereti az almát és a banánt is. Az alma három dollárba kerül, a banán pedig ötbe. Mielőtt megkérdeznénk, melyikből mennyit vásárol Sally, egy bizonyos összeget bocsátunk a rendelkezésére. Ez jelenti a korlátot. Enélkül Sally végtelen mennyiségű almát és banánt venne (a közgazdászok azt feltételezik, hogy az ember mindig többet és többet akar).

A gyermekgondozással kapcsolatos döntéseinkben mi magunk is korlátokba ütközünk – nemcsak az anyagi lehetőségeink, hanem az időnk és az energiánk is véges. Egy szülő nem tudja varázsütésre kipihenni magát. Ha kevesebbet alszunk, lemondunk arról a sok előnyről, amelyet egy pihentető éjszaka jelent. Ha a munkahelyen félrevonulunk fejni, a munkánktól vonjuk el az időt. Egy szülőnek mindezt alaposan végig kell gondolnia, hogy megtalálja a számára megfelelő megoldást. Elképzelhető, hogy az az édesanya, akinek kevesebb alvásra van szüksége, aki napközben is tud szunyókálni, vagy aki fejés közben is halad a munkájával, egészen másféle döntéseket hoz. Szülőnek lenni épp elég nehéz. Ne nehezítsük azzal, hogy a döntéseinken görcsölünk.

Ez a könyv nem mondja meg a szülőknek, milyen döntéseket hozzanak a gyermekeik gondozása és nevelése során, egyszerűen felvértezi őket a szükséges tudással, és rávilágít a várható előnyökre és hátrányokra. A számadatok ismeretében mindenki egyénileg választhat a lehetőségek közül.

Miközben végigolvassák a gyermek első életévei során hozott nagy döntéseket, valószínűleg minden témában – az altatástól kezdve a képernyő előtt eltöltött időig – meglepőnek találják majd a kutatási adatok egy részét. Az adatok azonban rengeteget segítenek. Lehet, hogy mások azt tanácsolják, hagyjuk, hogy a gyerek álomba sírja magát, mert nem lesz baja tőle, de feltehetően sokkal jobban érezzük magunkat, ha ennek az állításnak az igazát számadatok is alátámasztják.

Amikor a Tudatos babavárás című könyvemet írtam a várandósság kilenc hónapjáról, rengeteg kutatási adatot találtam – többek között a kávéról, az alkoholról, a terhességi vizsgálatokról és az epidurális érzéstelenítésről. Ezekben a kérdésekben is nagy szerepet játszottak a személyes preferenciák, de sokszor már az adatokból is nyilvánvalóvá vált, mi a teendő. Kiderült például belőlük, hogy az ágynyugalom nem jó ötlet. A várandóssághoz képest a csecsemőgondozás és a gyermeknevelés témakörében jóval kevesebb esetben mondják meg egyértelműen az adatok, mit tegyünk, és mit ne tegyünk. Ezekben a kérdésekben sokkal fontosabbak a családunk szokásai és preferenciái. Mindez nem azt jelenti, hogy az adatok nem hasznosak – gyakran nagyon is azok! –, ám figyelembe véve őket egy-egy kérdésben egészen másféle döntések születhetnek – jóval eltérőbbek, mint a várandósság kérdéseiben.

A Tudatos gyermeknevelés a szülőszobában kezdődik. A könyvem első része az újszülöttekkel kapcsolatos – gyakran orvosi jellegű – kérdéseket veszi végig, többek között a körülmetélést, az újszülött vizsgálatait és a születés utáni súlycsökkenést. Szó lesz az otthon töltött első hetekről: használjunk pólyatakarót? Mindenáron kerüljük a kórokozókat? Megszállottan jegyezzünk le minden adatot a babával kapcsolatban? Ebben a részben beszélünk arról is, hogyan épülnek fel az édesanyák a szülést követő időszakban, és szó lesz a szülés utáni érzelmi nehézségekről is.

A könyv második része a gyermekgondozás kezdeti időszakának fontos döntéseit veszi sorra. Anyatejjel vagy tápszerrel tápláljuk a babát? Milyen oltásokat adassunk be neki? Hason vagy háton altassuk őt? Alkalmazzunk alvástréninget? Maradjunk otthon a kicsivel, vagy menjünk vissza dolgozni? Bölcsődét válasszunk, vagy bébiszittert? Alapvetően ezek a kérdések képezik az anyukák közti viszálykodás alapját.

A könyv harmadik része a csecsemőkort elhagyva a kisgyermekkor jellemző kérdéseivel foglalkozik. Jó vagy rossz, ha engedjük tévét nézni a kicsit? Hogyan neveljük őt szobatisztaságra? Milyen módszerrel fegyelmezzük őt? Milyen óvodát válasszunk? Mutatok statisztikai adatokat is azzal kapcsolatban, mikor kezd el járni, illetve futni egy kisgyermek, és mikor tanul meg beszélni (illetve számít-e ez egyáltalán).

Végül, a könyv utolsó része elsősorban a szülőkről szól. Amikor megszületik a baba, az anyuka és az apuka szülővé válnak, és a feje tetejére áll az életük. Szó lesz arról, milyen terheket ró a baba megszületése a szülők kapcsolatára, és arról is, érdemes-e több gyermeket vállalni (és ha igen, mikor).

Mindannyian tudjuk, hogy szülőként rengeteg tanácsot kapunk, de azt senki nem mondja el, miért kellene megfogadnunk a tanácsot, és van-e egyáltalán igazságalapja a tanácsnak. Ha a miértekre nem kapunk választ, nem hozhatunk felelős döntéseket, olyan döntéseket, amelyek igazodnak a személyes preferenciáinkhoz. A szülők is emberek, és ennél többet érdemelnek.

A könyvemmel nem konkrét tanácsok ellen akarom felvenni a harcot, hanem az ellen a jelenség ellen, hogy a tanácsok mögött nincs magyarázat. Ha a szülő felvértezi magát a számadatokkal, olyan döntéseket tud hozni, amelyek a lehető legjobbak a saját családja számára. Ha elégedett a döntésével, boldogabb és nyugodtabb szülő lesz. És remélhetőleg egy kicsit több alváshoz jut.

1. rész
A kezdetek

Függetlenül attól, hogy valakinek olyan volt a szülése, amilyet megálmodott, vagy – egy kedves munkatársam szavaival élve – „egy kicsit bepánikolt a végén”, néhány órával később már a gyermekágyas osztály kórtermében találja magát. A szülőszobával ellentétben azonban a baba itt már mellette lesz, és nem a pocakjában.

Szavakkal ki sem lehet fejezni, mennyire más minden a szülés előtt és után, különösen, ha az ember az első gyermekének ad életet. Penelope születése után néhány napot töltöttünk a kórházban. Ez idő alatt mást sem tettem, mint a köntösömben üldögélve próbáltam szoptatni a babát, a karomban ringattam őt, vagy épp óvatosan járkálva, türelmetlenül vártam, hogy visszahozzák a különféle vizsgálatokról. Néhány emlék kifejezetten éles – Jane és Dave egy lila plüssmacit hoztak, Aude pedig egy bagettet –, de az egész élmény egy kissé álomszerű.

Jesse a naplójában a következőket írta Penelope első napjairól: Emily folyton a babát bámulja. Ez így volt. Még álmomban is őt láttam magam előtt.

A kórházi napokhoz hasonlóan az ember az otthon töltött első heteket is valamiféle furcsa ködben éli meg (ennek az alváshiány lehet az oka). Nem találkozunk másokkal (hacsak nem jönnek látogatóba mindenféle nemkívánatos rokonok), alig mozdulunk ki otthonról, nem alszunk és nem eszünk eleget, ráadásul hirtelen itt van mellettünk egy akaratos kis emberke, akit korábban nem ismertünk. EGY MÁSIK EMBER. Valaki, aki egy nap majd autót vezet, munkát vállal, és a szemünkbe vágja, mennyire gyűlöl, mert tönkretesszük az életét azzal, hogy nem engedjük őt el abba a házibuliba, ahová mindenki más elmegy.

De miközben az újszülöttet csodáljuk, és az élet értelmén gondolkodunk, felmerülhetnek bizonyos kérdések, amelyekben döntéseket kell hoznunk. Érdemes előre végiggondolni ezeket a kérdéseket, mert ebben az időszakban az agyműködésünk nem lesz a topon. A szülést követő néhány nap amúgy is zűrös, de még zűrösebb lehet, ha egymásnak ellentmondó tanácsokat kapunk az ápolónőktől, rokonoktól, ismerősöktől és az internetes forrásokból.

Az első fejezet azokat a témákat veszi sorra, amelyek már a kórházi tartózkodás során felmerülhetnek – bizonyos beavatkozásokról, illetve az első napokban jelentkező komplikációkról lesz szó. A második fejezet szól majd az otthon töltött első hetekről.

Az első hetekben (vagy bizonyos esetekben akár már szülés előtt) rengeteg olyan komoly döntést hozunk meg – a szoptatással, az oltásokkal, az altatással stb. kapcsolatban –, amelyek hatása hosszú távon érvényesül: ezeket a második részben fogjuk tárgyalni.

1 Az első három nap

Ha egy anya hüvelyi úton szül, valószínűleg mindössze két éjszakát tölt a kórházban. Ha császármetszéssel szül, vagy bármilyen szövődmény lép fel a szülés során, akár három vagy négy éjszakát is bent maradhat. Régebben a nők szülés után egy hétig vagy akár tíz napig is lábadozhattak a kórházban, de ennek az időnek már vége. Az Egyesült Államokban az egészségbiztosítás olyan szigorúan veszi a kétéjszakás kórházi tartózkodást, hogy egy ismerősöm azt javasolta, tartsam vissza a babát éjfélig, hogy így nyerjek plusz egy kórházi éjszakát.3 (Ilyen szintű önkontrollról álmodni sem mertem.)

Van, akinek a kórházi tartózkodás segítséget jelent, míg mások nyűgnek érzik. Ez az anya személyiségétől és a kórháztól is függ. A kórház nagy előnye az, hogy a személyzet gondoskodik az anyáról, és segít beletanulni a babával kapcsolatos teendőkbe. A szoptatásban szakemberek adnak tanácsokat, az ápolónők és az orvosok pedig rendszeresen ellenőrzik, nem lépett-e fel rendellenes vérzés az anyánál, és az újszülött is rendben van-e.

A hátránya az, hogy nem otthon vagyunk. Az idegen környezet nyomasztó lehet, ráadásul a koszt általában borzalmas. Penelopéval az előírt két napot egy nagy chicagói kórházban töltöttük. Ez idő alatt egyetlen szörnyű fotó készült rólam: Jesse poénból készített rólam egy képet, miközben a Us Weekly magazint tartom a kezemben, amelynek borítóján Az új életem cím alatt Britney Spears képe díszelgett. Elég hozzá annyi, hogy „az új életemet” szörnyen felpüffedt arccal kezdtem.

A kórházban egy édesanya legtöbbször az ágyán ücsörög, a kisbabában gyönyörködik, és a telefonját nyomkodja, hogy folyamatosan frissítse az állapotát a Facebookon. Közben néha megjelenik valaki a kórteremben, és mindenfélét csinál a babával. Például begurítanak egy hatalmas masinát, hogy a hallását ellenőrizzék, aztán megszúrják a sarkát, hogy vért vegyenek. És itt, az Egyesült Államokban néha megkérdezik, hogyan döntöttünk.

– Szeretnék körülmetélni a babát, amíg még itt vannak?

De hogyan hoz meg az ember egy ilyen döntést? Sokak számára ez egyáltalán nem egyértelmű kérdés. Körülmetélésre sem orvosi, sem más szempontból nincs feltétlenül szükség. A döntés a szülők kezében van.

Ebben a kérdésben többféleképpen is meghozhatjuk a döntést. Hallgathatunk az ismerőseinkre, vagy követhetjük az orvosunk tanácsát. De utánajárhatunk annak is, mit mondanak mások az internet világában, és miért. Persze a körülmetéléshez hasonló kérdésekben mindez egy cseppet sem segít. Az Egyesült Államokban a fiú újszülöttek körülbelül felét körülmetélik, a másik felét nem, ami azt jelenti, hogy mindkét szempontot épp elegen képviselik. (De miért pont fele-fele az arány? Nehéz megállapítani. Sokan vallási meggondolásból döntenek a körülmetélés mellett, mások orvosi szempontból, de vannak, akik csak azért, hogy a kisfiú pénisze pontosan úgy nézzen ki, mint az apukáé.)

A könyvem abban szeretne segíteni a szülőknek, hogy az ilyen döntéseket strukturáltabb megközelítéssel hozzák meg. Először is az adatokat kell összegyűjteni. Fel kell tenni a kérdést – és nyitottnak kell lenni a válaszokra –, vajon vannak-e kockázatok, és ha igen, melyek azok. Vannak előnyök? Melyek ezek, és mekkora a jelentőségük? Előfordul, hogy egy döntés jár ugyan előnyökkel, ám ezek olyan csekélyek, hogy nem is érdemes őket figyelembe venni. Ugyanígy megesik, hogy egy döntés kockázatokkal járt, ám ezek a kockázatok talán eltörpülnek a mindennapokban vállalt ezernyi más kockázat mellett.

Második lépésként a számadatokat, illetve a tényeket kombináljuk a személyes preferenciáinkkal. A tágabb rokonságunk támogatja a döntést, vagy sem? Fontosnak tartjuk, hogy a fiunknak olyan pénisze legyen, mint az apukájának? Ezekre a kérdésekre a statisztikai adatok nem adják meg a választ, pedig a nagy kirakósnak ez is elengedhetetlenül fontos darabkája.

Épp a személyes preferenciák miatt nem adhatunk a számunkra vadidegen internetes blogger szavára. Ő nem tagja a családunknak, és fogalma sem lehet arról, mi a helyes döntés a fiunk péniszével kapcsolatban.

Kifejezetten hasznos előre átgondolni azokat a döntéseket, amelyek idővel biztosan felmerülnek majd. A kórházban töltött első napokban, ebben a zavaros, nehéz időszakban nem szerencsés nagy horderejű döntéseket hozni (igaz, hazakerülve talán még zavarosabb lesz minden!). Tanácsos előre felkészülni, nehogy meglepetésként érjen bennünket a számtalan döntési helyzet, mialatt épp az „új életünkhöz” igyekszünk alkalmazkodni.

Rendszerint minden simán megy, és szülés után néhány nappal a szülők becsomagolhatják az újszülöttet a babahordozóba, és elhagyhatják a kórházat. Az első napokban azonban előfordulhatnak az újszülötteknél bizonyos komplikációk – sárgaság, túlzott súlyvesztés –, amelyeket kezelni kell. Érdemes előre felkészülni az esetleges komplikációkra, mert így könnyebb aktívan részt vállalni az ezekkel kapcsolatos döntésekben.

Amire számítani lehet…

Az újszülött fürdetése

A születés pillanatában a babát furcsa ragacs borítja. Nem akarok részletekbe bocsátkozni, de érdemes tudni, hogy a ragacs nagy része vérből, magzatvízből és egy magzatmázként ismert faggyúszerű anyagból áll, amely az anyaméhben a fertőzésektől védi a babát. Szülés után nem sokkal egyszer csak eljön a pillanat, amikor szólnak, hogy ideje megfürdetni a kicsit.

Még jól emlékszem, amikor a nővér a szülés után egy nappal megpróbálta megmutatni, hogyan kell egy babakádban megfürdetni Penelopét. Mi csendben figyeltük őt, aztán magunk közt megbeszéltük, hogy ez egy lehetetlen küldetés, inkább várunk, amíg a gyerek magától megfürdik. Két hétig meg is voltunk fürdetés nélkül, aztán egyszer csak megelégeltük a testhajlatokban megsavanyodott anyatej szagát. A fürdetés képei örökre az emlékezetembe vésődtek: a kétségbeesett, halálra rémült kislányunk valószínűleg azóta sem bocsátott meg nekünk.

De elkalandoztam a témától.

Régebben szokás volt közvetlenül a szülés után megfürdetni a babát – már az első percekben, talán még azelőtt, hogy az édesanya kezébe adták volna. Manapság azonban már nem sietnek ennyire, és ennek két oka is van. Először is, egyre fontosabbnak tartják a bőrkontaktust (erről a későbbiekben lesz szó), és azt, hogy a szülés utáni órákat az anya és az újszülött zavartalanul együtt tölthessék. A bőrkontaktus egyik nagy előnye, hogy elősegíti a sikeres szoptatást. Talán ez az oka annak, hogy ha néhány órával későbbre halasztják az első fürdetést, nagyobb valószínűséggel lesz sikeres a szoptatás.1 Mivel semmi nem indokolja a baba azonnali fürdetését, ez tökéletesen észszerű megoldásnak tűnik.

Ezenkívül sokan úgy vélik, hogy a szülés utáni fürdetés esetleg befolyásolhatja az újszülött testhőmérsékletét. Az újszülöttek eleinte nehezen tudják szinten tartani a testhőmérsékletüket, és a feltételezések szerint a fürdetés – különösen az, amikor vizesen kiveszik őket a kádból – még inkább megnehezíti ezt. Idővel azonban kiderült, hogy a kutatási adatok nem támasztják alá ezt a feltételezést. Azok a felmérések, amelyek a közvetlenül szülés után történt fürdetéseket vizsgálták, nem bizonyítják, hogy a fürdetésnek hatása lenne az újszülött testhőmérsékletére.2

Igaz, arra van tudományos bizonyíték, hogy ha a babát szivaccsal letörölgetik, rövid távon – a fürdetés alatt és közvetlenül utána – megváltozik a testhőmérséklete.3 Ilyenkor ugyanis hosszabb ideig érintkezik a meztelen újszülött nedves teste a levegővel. A testhőmérséklet változása önmagában nem jelent problémát, de a jelenséget tévesen akár valamilyen gyulladás tünetének is értelmezhetik, márpedig ez teljesen felesleges beavatkozásokhoz vezethet. Ez az oka annak, hogy a legtöbb kórházban inkább kádban fürdetik meg az újszülötteket.

A fürdetés nem olyan vészes dolog. Születés után valószínűleg azért fürdetik meg a babát, hogy lemossák róla a gusztustalan ragacsot. Igaz, a vér nagy részét egyszerűen le lehet törölgetni. Szégyen ide, szégyen oda, Finnt egyáltalán nem mosták meg a kórházban, mi pedig kivártuk a családunkban szokásos két hetet, hogy otthon megfürdessük őt. Finn-nek semmi baja nem esett, sőt az első fürdetésnél tapasztalt reakciója láttán Jesse megállapította, hogy akár tovább is várhattunk volna.

Körülmetélés

A körülmetélés orvosi beavatkozás, amely során sebészi úton eltávolítják a hímvesszőről az előbőrt (más néven fitymát). A körülmetélést már az ókori Egyiptomból származó írásos emlékek is megemlítik, és azóta is számos kultúrában bevett szokás maradt. Nem egészen világos, hogyan alakult ki ez a gyakorlat, de számtalan feltevésről hallani. A kedvenc elméletem szerint egyszer régen egy híres vezér előbőr nélkül született, ezért elrendelte, hogy mindenki más távolítsa el a sajátját. Elképzelhető, hogy a különböző tájakon más és más okból kifolyólag alakult ki ez a szokás.

A körülmetélést különböző életkorokban el lehet végezni. Bizonyos kultúrákban a hagyomány szerint egyfajta beavatási szertartás részeként pubertáskorú fiúkon hajtják végre, az Egyesült Államokban azonban jellemzően a születés után röviddel sor kerül a beavatkozásra. A zsidóknál egy „brisz” nevezetű szertartás keretén belül a nyolcnapos fiúgyermeken hajtják végre a körülmetélést. A hagyományos brisztől eltekintve is körül lehet metélni egy babát a kórházban, de akár több nappal később, ambuláns rendelésen is. A beavatkozást elméletileg attól kezdve bármikor meg lehet ejteni, hogy megállapítják a hímvessző normális működését (például miután először pisil a baba).

A körülmetélés választható beavatkozás. Nem mindenhol elterjedt – Európában például nem jellemző.4 Az Egyesült Államokban történelmi hagyományai vannak a körülmetélésnek, jóllehet a gyakorisága valamelyest csökkent az idők folyamán: 1979-ben a születés után a kisfiúk 65 százalékánál, míg 2010-ben 58 százalékuknál végezték el a beavatkozást.

Ha a szülők olyan vallási közösséghez tartoznak, ahol hagyománya van a körülmetélésnek, valószínűleg a saját gyermeküknél is szeretnék kérni ezt a beavatkozást. A vallási szempontoktól eltekintve idővel egészséges vita alakult ki arról, célszerű-e körülmetélni az újszülöttet. Egyesek kifejezetten ellenzik a beavatkozást, amelyet a csonkítás egy igen kockázatos formájának tartanak, míg mások az egészséggel kapcsolatos előnyökre hivatkozva támogatják. Mielőtt azonban bárkivel éles szóváltásba keverednénk a témában, érdemes megnézni a kutatási adatokat.

A körülmetélés legfőbb kockázata – más műtéti beavatkozásokhoz hasonlóan – a fertőzésveszély. A kórházakban, csecsemőkön elvégzett műtét esetében ez a kockázat minimális. A legátfogóbb becslések szerint a csecsemőkön elvégzett körülmetélések 1,5 százalékánál alakult ki kisebb komplikáció, és gyakorlatilag egyetlen beavatkozás sem járt súlyos szövődménnyel.4 Ezeket az adatokat olyan felmérések állapították meg, amelyek többek között fejlődő országokat is vizsgáltak, így valószínűleg az Egyesült Államokban még ennél is kedvezőbb a helyzet.

További kockázatot jelenthet az úgynevezett „kedvezőtlen esztétikai eredmény”, ami azt jelenti, hogy az esetlegesen megmaradt fityma eltávolításához további sebészeti beavatkozásra lesz szükség. Nincsenek becslések arra vonatkozóan, mennyire gyakori ez a jelenség, de valamennyivel gyakoribbnak tűnik, mint a súlyos komplikációk teljes aránya.5

Csecsemőknél nagyon ritkán kialakulhat a húgycsőnyílás szűkülete, ami megnehezíti a vizeletürítést. Ez a probléma a körülmetélt fiúknál gyakoribb, ami arra utal, hogy a kialakulásának köze lehet a körülmetéléshez, de hangsúlyozom, hogy rendkívül ritkán fordul elő.6 A húgycsőnyílás szűkületén lehet segíteni, de ez is műtéti beavatkozást igényel. Bizonyos vizsgálatok arra utalnak, hogy a probléma megelőzhető, ha a csecsemő hímvesszőjét az első fél évben vazelinnel kenegetik.7

Sokan – elsősorban a körülmetélést ellenzők körében – azt hangoztatják, hogy a körülmetélés következtében a pénisz veszít az érzékenységéből. Ezzel kapcsolatban egyszerűen nincs elegendő tudományos bizonyíték – sem mellette, sem ellene. A pénisz érzékenységével kapcsolatban folytatott vizsgálatok (amelyek során valószínűleg valamilyen tárggyal bökdösték a péniszt) nem szolgáltatnak egyértelmű tudományos bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy akár a körülmetélt, akár a nem körülmetélt férfiak pénisze érzékenyebb lenne.8 A kutatók valószínűleg azt a következtetést vonták le, hogy az ember nem szereti, ha a péniszét bökdösik, körülmetélés ide vagy oda.

Ennyit a kockázatokról. A körülmetélésnek vannak lehetséges előnyei is. Az egyik az, hogy segít megelőzni a húgyúti fertőzéseket. A körülmetélt fiúk sokkal kisebb valószínűséggel szenvednek húgyúti fertőzésben. Gyermekkorban a nem körülmetélt fiúk körülbelül 1 százaléka kap húgyúti fertőzést, míg a körülmetélt fiúknál ez az arány mindössze 0,13 százalék.9 Ez jelentős különbség, ezért általánosan elfogadott tény, hogy a körülmetélés védelmet jelent a fertőzésekkel szemben. Ugyanakkor érdemes megjegyezni, hogy abszolút értelemben csekély ez az előny: száz fiút kellene körülmetélni ahhoz, hogy egyetlen húgyúti fertőzéses esetet megelőzzünk.

A nem körülmetélt fiúknál előfordulhat fitymaszűkület is, ami azt jelenti, hogy a fitymát nem lehet megfelelően hátrahúzni. Ezt az állapotot mindenképpen kezelni kell – jellemzően szteroidos kenőccsel –, és idősebb korban talán a fityma eltávolítására is szükség lehet. Összességében annak a valószínűsége, hogy a későbbiekben a fitymaszűkület miatt körülmetélésre lesz szükség, 1-2 százalékos – ritka ugyan, de előfordul.10

A körülmetélésnek további két előnyét szokták említeni: a HIV-fertőzés és más, nemi úton terjedő betegség alacsonyabb előfordulását, illetve a péniszrák alacsonyabb kockázatát. A HIV-vel és más, nemi úton terjedő betegségekkel kapcsolatban több afrikai országban is végeztek felméréseket, amelyek mind azzal az eredménnyel zárultak, hogy a körülmetélt férfiak körében alacsonyabbak a kockázatok. Fontos megjegyezni, hogy ezekben az országokban a HIV-fertőzés elsősorban heteroszexuális kapcsolatok útján terjed, míg az Egyesült Államokban főleg a férfiak közötti szexuális kapcsolat, illetve az intravénás kábítószer-használat útján. Az adatokból nem derül ki egyértelműen, vajon a körülmetélés jelentette védelem a férfiak közti szexuális kapcsolatokra is vonatkozik-e – az intravénás kábítószer-használatra biztosan nem.11

A péniszrák rendkívül ritka – 100 000 férfiból mindössze egyet érint. Az invazív péniszrák kockázata körülmetélés nélkül nagyobb, különösen azon férfiak körében, akiknél gyermekkorban fitymaszűkület fordult elő.12 Ebben az esetben is igaz azonban, hogy a gyakorlatban még a kockázatok jelentős növekedése is rendkívül kevés esetet jelent.

Az Amerikai Gyermekorvosok Akadémiájának hivatalos állásfoglalása egyértelműen megfogalmazza, hogy a körülmetélésnek több az előnye, mint a hátránya, de nagyon helyesen azt is hozzáteszi, hogy az előnyök és a hátrányok is csekélyek. A döntés mögött alapvetően személyes preferenciák, illetve bizonyos kulturális kötődések állnak, vagy egyszerűen a kívánság, hogy a fiunk pénisze így vagy úgy nézzen ki. Ezek mind megalapozott oknak minősülnek a körülmetélés mellett vagy épp ellene.

Ha a szülők a körülmetélés mellett döntenek, gondolniuk kell a fájdalomcsillapítás kérdésére is. Régebben az a tévhit terjedt el, hogy az újszülöttek és a csecsemők nem érzékelik úgy a fájdalmat, mint a felnőttek, így a körülmetélést is gyakran fájdalomcsillapítás nélkül végezték – talán csak egy kevés cukros vizet adtak a kicsinek. Ez helytelen felfogás. Később bebizonyosodott, hogy azok a csecsemők, akik fájdalmat éltek át a körülmetélés során, rosszabbul tűrik az oltásokkal járó fájdalmat akár négy vagy hat hónap elteltével is.13

Ennek fényében erősen ajánlott az újszülött, illetve a csecsemő számára valamilyen fájdalomcsillapítás a beavatkozás során. Ennek leghatékonyabb módja az, amikor a pénisz tövébe fájdalomcsillapító injekciót adnak, amit az orvos döntése alapján helyi érzéstelenítéssel lehet kombinálni.14

Vér- és hallásvizsgálat

A kórházi személyzet az első napokban legalább két vizsgálatot végez az újszülöttön: vérvizsgálatot és hallásvizsgálatot.

Az újszülöttkori anyagcsereszűrés olyan kötelező vérvizsgálat, amellyel számtalan anyagcsere-betegséget igyekeznek kiszűrni. Az Egyesült Államok területén államonként változik a vizsgált betegségek száma: Kalifornia áll a dobogó első helyén, ott összesen hatvanegyet szűrnek. A vizsgált problémák legtöbbje az anyagcserével kapcsolatos: például a szervezet nem emészt meg bizonyos fehérjéket, vagy nem termel bizonyos enzimeket.

Egy jó példa a kiszűrt betegségekre a – talán leggyakoribb – fenilketonuria (PKU). A fenilketonuria egy genetikai betegség, amely 10 000 élve születésből egyet érint. A fenilketonuria lényege, hogy a szervezetünkben lévő fenilalanin nevű aminosav – amely a fehérjék felépítésében vesz részt – nem tud lebomlani egy enzim hiánya vagy kóros működése miatt. A fenilketonuriában szenvedők számára elengedhetetlen a fehérjeszegény étrend, hiszen a fenilalanint tartalmazó fehérjék könnyen felgyűlhetnek a szervezetben, többek között az agyban, és ez súlyos szövődményekhez, például komoly szellemi leépüléshez vagy halálhoz vezethet.

Ha a fenilketonuriát időben felismerik, szigorú étrenddel karban lehet tartani a betegséget, és el lehet kerülni a súlyos következményeit. Ha azonban a betegséget nem szűrik ki közvetlenül születés után, gyakorlatilag azonnal megkezdődik az agy károsodása, mivel az anyatej és a tápszer is jelentős mennyiségű fehérjét tartalmaz. Szűrés nélkül hiába derülne később fény a betegségre, sok esetben már túl késő lenne kezelni.

A további életkilátások tekintetében nagyon lényeges, hogy a fenilketonuriát – és a hasonló betegségeket – már születéskor kiszűrjék. A vérvizsgálat a sarokszúrással nyert egyetlen csepp vérből történik, és teljesen kockázatmentes. Ha a gyermekünknél nem állapítják meg a vizsgált betegségek egyikét sem (ez a legvalószínűbb forgatókönyv), többet nem is hallunk erről a szűrésről.

A vérvizsgálat mellett a baba hallását is megvizsgálják, amelyhez egy jókora, bonyolult készülékre van szükség. Bizonyos esetekben a készüléket begurítják az anya kórtermébe, de gyakran máshol végzik a vizsgálatot. A halláskárosodás meglehetősen gyakori, 1000 újszülöttből 1-3-at érint. A halláskárosodás korai felismerése manapság egyre nagyobb hangsúlyt kap, mert az időben megkezdett kezelés (például a hallókészülék, illetve a hallásjavító implantátum használata) megkönnyíti a beszéd elsajátítását, és csökkenti a későbbi beavatkozások szükségességét.

Természetesen egy újszülöttnél nem lehet ugyanazokat a hallásvizsgálatokat elvégezni, mint egy felnőttnél – a csecsemők nem emelik fel a kezüket, amikor sípolást hallanak, és amúgy is valószínűleg alszanak. Az újszülöttek hallásvizsgálatához a fejre illesztett, illetve a fülbe vezetett érzékelőkre van szükség, amelyek kimutatják, hogy a hangra megfelelően reagál-e a közép- és a belső fül.15

Ezek a vizsgálatok megfelelően kiszűrik a halláskárosodást (az esetek 85-100 százalékát derítik fel), de gyakran adnak téves pozitív eredményt. A becslések szerint a vizsgálat az újszülöttek 4 százalékát szűri ki, miközben mindössze 0,1-0,3 százalékuknál fordul elő tényleges halláskárosodás. Ha egy csecsemőnél rossz eredmény születik a vizsgálaton, valószínűleg beutalják egy hallásközpontba, ami kifejezetten jó ötlet, hiszen a hallásproblémákat minél korábban érdemes felderíteni. Ugyanakkor nem szabad elfelejteni, hogy a legtöbb esetben a rossz eredmény ellenére nincs szó halláskárosodásról. Ha a kisbabánk elsőre rossz eredményt produkál, érdemes még a kórházban megismételni a vizsgálatot, hátha így tévesnek bizonyul a pozitív eredmény.

Rooming-in

A kórházban sok időt tölthetünk együtt a babával. De kérdés az, valóban minden percünket együtt akarjuk-e tölteni vele. A szülés kimerítő, és sok nő nem igazán tudja kipihenni magát, ha az újszülött ott van mellette a kórteremben. A kórházi újszülöttosztályok régebben sokat segítettek a nőknek abban, hogy néhány órán át zavartalanul pihenhessenek.

Manapság azonban már egészen más a helyzet. Az elmúlt évtizedekben egyre több „bababarát” szülészet jött létre. Az ember nyilván bízik benne, hogy az összes kórház bababarát, ám a megnevezés mögött konkrét működési elvek húzódnak meg. A bababarát kórházaknak meg kell felelniük egy tízpontos tervnek, amely a szoptatást hivatott elősegíteni.

A tíz előírás között szerepel például az, hogy kizárólag orvosilag indokolt esetben adnak tápszert az újszülöttnek, nem adnak cumit és cumisüveget sem, a várandós nőket pedig tájékoztatják az anyatejes táplálás előnyeiről. Most nem megyek bele a szoptatással kapcsolatos kérdésekbe, mert erről a témáról a későbbiekben bővebben lesz szó. A szoptatásról szóló fejezet a cumi szintén sokat vitatott témájára is kitér majd.

Mindezek mellett azonban a bababarát kórház további jellemzője, hogy az anyát és az újszülöttet együtt helyezik el. Ez azt jelenti, hogy kizárólag orvosilag indokolt esetben különítik el az újszülöttet az anyától, amúgy éjjel-nappal együtt vannak.

Ez nagyon jól hangzik! Miért is lenne egy anya távol a gyermekétől? Az együttes elhelyezés, más néven rooming-in sok esetben valóban nagyon klassz. Amikor Finn megszületett, egy franciaágyas szülőszobán kötöttem ki, ahol aztán egy egész napot eltölthettünk együtt. Az ágyon volt elég hely Jessének és nekem, hogy váltva alhassunk egy keveset, és Finn is kényelmesen elfért közöttünk. Visszatekintve úgy látom, ez igazán fantasztikus első tizenkét óra volt Finn életében.

Ez a kényelmes elhelyezés azonban nem gyakori. Általában az anya hamar bekerül egy gyermekágyas kórterembe, ahol a babát egy gurulós kiságyban helyezik el mellette. Ez már jóval kényelmetlenebb megoldás. A babák mindenféle furcsa hangokat adnak ki, és ha folyton mellettünk vannak, talán le sem tudjuk hunyni a szemünket. Mielőtt Penelope megszületett volna, több anyukatársam is azt tanácsolta, hogy bízzam majd őt a csecsemős nővérek gondjaira – akár csak néhány órára –, hogy egy kis alváshoz jussak. (Így is tettem – a chicagói Prentice Kórház annak idején nem számított bababarátnak.)

Sokan nem értenek egyet azzal, hogy egy gyermekágyas osztályon helyes előírni a rooming-in rendszert. Minden olyan előírással kapcsolatban kérdések merülnek fel, amely elveszi a páciensektől a döntési lehetőséget. Másfelől azonban bizonyított tény, hogy sok nő számára az együttes elhelyezés igen előnyös – például ha a baba újszülöttkori absztinencia szindrómában szenved (miután a várandósság során opiátoknak volt kitéve) –, ezért érdemes a nőket és a kórházi gyermekágyas osztályokat is ösztönözni az együttes elhelyezésre.

A könyvem azonban nem hivatott kórházi protokollokról véleményt mondani, sokkal inkább azt vizsgálja, egy bizonyos kérdésben a kutatási adatok alapján hogyan érdemes dönteni. Ebben az esetben a kérdés az, kérjünk-e együttes elhelyezést egy nem bababarát kórházban, de a rooming-in terén már maga a kórházválasztás is egyfajta döntés.

Azt mindenképpen figyelembe kell vennünk, hogy az együttes elhelyezés az anyának kevesebb alvást biztosít, a babának ugyanakkor valószínűleg előnyére válik. Ez az édesanya első nagy próbatétele. Vajon a rooming-in várható előnyei ellensúlyozzák az anya alvásmegvonását az első napokban? Ezt a kérdést csak akkor tudjuk megválaszolni, ha pontosan ismerjük az előnyöket. Ehhez pedig adatokra van szükségünk.

A rooming-in első feltételezett előnye a sikeresebb szoptatás, ezt az előnyt azonban nem sok adat támasztja alá. Bizonyos összefüggések egyértelműek: azok a nők, akik maguk mellett tartják az újszülöttet, nagyobb valószínűséggel szoptatnak, de ebbe nehéz ok-okozati összefüggést magyarázni, hiszen ezek a nők más szempontból is különböznek a többiektől. Azok az anyák, akik a szoptatás mellett döntenek, valószínűleg szívesebben tartják maguk mellett az újszülöttet, hogy több lehetőségük legyen próbálkozni a szoptatással. Ilyen értelemben a szoptatás az ok, és a rooming-in az okozat, nem pedig fordítva.

A meglévő adatok alapján kapott kutatási eredmények igen vegyesek. Egy Svájcban végzett széles körű felmérés során összehasonlították a szoptatás sikerességét a bababarát kórházakban és a másutt született csecsemőknél, és megállapították, hogy a bababarát kórházakban az anyák többet szoptatják a babákat. Azt azonban nem lehet egyértelműen kijelenteni, hogy ennek a rooming-in az oka, vagy valami más.16 A bababarát kórházak sok szempontból különböznek más kórházaktól. A felmérések nincsenek ráhatással arra, kik választják az előbbieket, márpedig a szülők valószínűleg többek között a szoptatási szándék szerint választanak kórházat.

Az ilyen kérdésekben a legkönnyebben randomizált vizsgálatok alapján lehet következtetéseket levonni. Ebben az esetben a következőképpen zajlana egy randomizált vizsgálat: nők egy bizonyos csoportjában véletlenszerűen kiválasztjuk a résztvevők felét, őket rooming-in rendszerben helyezzük el, a csoport másik felét pedig nem. Minden más tekintetben ugyanolyan feltételeket biztosítunk minden résztvevőnek. Mivel a csoportokat véletlenszerűen választottuk ki, az összehasonlításokból bátran levonhatunk következtetéseket. Ha a rooming-in csoportban többen szoptatnak, ezt a rooming-in rendszernek tulajdoníthatjuk. Ha azonban a szoptatás mértéke nem különbözik a két csoportnál, megállapíthatjuk, hogy a rooming-in és a szoptatás között nincs összefüggés.

A rooming-in rendszerrel és a szoptatással kapcsolatban egyszer 176 nő bevonásával végeztek randomizált vizsgálatot, de ez nem zárult fényes eredménnyel. Kiderült, hogy fél év elteltével a szoptatásban semmiféle eltérés nem mutatkozik a két csoport között.17 Az újszülöttek négynapos korában valóban magasabb szoptatási értékeket találtak a rooming-in csoportban, ezeket a számokat azonban nehéz értelmezni, miután a kutatók bizonyos nőknél a meghatározott időben történő szoptatást, míg másoknál az igény szerinti szoptatást írták elő.

Nem lehet egyértelműen kijelenteni, hogy a kutatási adatok szerint a rooming-in elősegíti a szoptatás sikerességét, legfeljebb azt állíthatjuk, hogy nem zárható ki a rooming-in rendszer előnye. Az együttes elhelyezést pártoló kórházak természetesen azt hirdetik, hogy mindenképpen érdemes az anyáknak maguk mellett tartani az újszülöttet, még akkor is, ha nem teljesen bizonyítottak az előnyök.

Ez azonban nem teljesen igaz: annak is alapos oka lehet, hogy egy anya ne a rooming-int válassza. A szülés utáni napokban az anyák jellemzően nagyon kimerültek. A kórházi tartózkodás során általában több segítséget kapnak, mint amennyit otthon kapnának, és ha egy édesanya a csecsemős nővérek gondjaira bízza a gyermekét, számíthat rá, hogy nagy gonddal és szakértelemmel fogják ellátni őt. Ha egy anya tisztában van azzal, hogy a statisztikai adatok nem feltétlenül támasztják alá a rooming-in előnyeit, talán nyugodtabb szívvel válik meg a babájától egy rövid időre.

Érdemes megjegyezni, hogy az anya és az újszülött együttes elhelyezése akár (csekély) kockázattal is járhat. Sok édesanya elalszik szoptatás közben, különösen, ha nagyon kimerült. Ha az édesanya nem piheni ki magát, és a babával a karjában alszik el, veszélybe sodorhatja a kicsit.18 Az együtt alvással kapcsolatban amúgy is számtalan aggály merül fel, függetlenül attól, kórházban vagy otthon történik-e (ezt a témát az altatásról szóló fejezet részletesebben is tárgyalja).

Egy 2014-es felmérés 18 olyan esetről számolt be, amikor az újszülött meghalt vagy halálközeli állapotba került, miután az anyával egy ágyban aludt a kórházban.19 Ebből a kutatásból nem lehet általános következtetéseket levonni a kockázatok tekintetében, hiszen a cél nem volt több, mint konkrét esetekről beszámolni, és bizonyítani, hogy ez valós kockázat.

Egy másik felmérés szerint a bababarát kórházban világra jött újszülöttek 14 százalékánál fennáll a veszély, hogy leesik az ágyról, miután az édesanya szoptatás közben elalszik.20 Csak hogy tisztázzuk: nem arról van szó, hogy az újszülöttek 14 százaléka leesett az ágyról, hanem arról, hogy 14 százalékuknál ítélték úgy a nővérek, hogy akár le is eshettek volna.

Véleményem szerint mindebből azt a következtetést érdemes levonni, hogy ha egy anyának lehetősége adódik néhány órára a csecsemőosztályra adni a gyermekét, és szívesen pihenne egyet, nem kell szégyenkeznie. Nincs egyértelmű tudományos bizonyíték arra, hogy ez hátrányosan érintené a szoptatás későbbi sikerét, ha esetleg az anya emiatt aggódna. És ha valaki úgy érzi, könnyen elnyomja az álom, miközben mellette van az újszülött az ágyban, nyugodtan kérjen segítséget!

…és ami váratlanul érhet

Az újszülött súlyvesztése

Sok újdonsült szülőt meglepetésként ér az a nagy figyelem, amellyel az orvosok és a kórházi személyzet az újszülött súlygyarapodását, illetve súlyvesztését követik. Ha valaki egészséges kisbabának adott életet egy viszonylag eseménytelen vajúdás után, az orvosok és a nővérek elsősorban az újszülött táplálásáról és súlyáról fognak beszélgetni vele. Nyilvánvalóan mindenki azt akarja, hogy a gyermeke megfelelően fejlődjön, és ennek az egyik fontos fokmérője a testsúly. Amikor azonban épp hogy túl vagyunk a szülésen, és életünkben először próbálkozunk a szoptatással, valószínűleg a hátunk közepére kívánjuk az ilyen beszélgetéseket. Olyan érzésünk támadhat, hogy sehogyan sem boldogulunk – amíg a baba a pocakunkban volt, igazán ügyesen gondoskodtunk róla, de most, hogy kibújt, kudarcot kudarcra halmozunk. (Ez nem igaz, de az ember így érzi.)

A kórházban gondosan nyomon követik az újszülött súlyingadozását. Körülbelül tizenkét óránként megmérik a testsúlyát, és az édesanyának is beszámolnak a változásokról. Penelopét a születése utáni második napon, hajnali kettőkor a kezembe nyomták, és tájékoztattak, hogy mivel elveszítette a testsúlyának 11 százalékát, azonnal tápszerpótlásra van szüksége. Akkor és ott teljesen egyedül éreztem magam, kába voltam és zavart, egyszóval alkalmatlan arra, hogy döntést hozzak a kérdésben. Ennek az esetnek az egyik tanulsága az, hogy ne engedjük haza a férjünket aludni, a másik pedig az, hogy előre készüljünk fel erre a kockázatra.

Mivel az újszülött testsúlyát ekkora figyelem kíséri, érdemes előre felkészülni, mi vár ránk. Először is tudnunk kell, hogy szinte minden újszülött veszít a súlyából a születés után, különösen az anyatejjel táplált babák. Manapság már tudjuk jól, mi ennek az oka. Az anyaméhben a magzat a köldökzsinóron keresztül jut tápanyagokhoz, így veszi fel a kalóriákat. Miután megszületik, meg kell tanulnia önállóan táplálkozni. Ez meglehetősen bonyolult feladat (nemcsak az újszülött, de az anya számára is), ráadásul az első napokban az anyának még nem igazán indul be a teje. Elképzelhető, hogy a kolosztrum (előtej) valóban olyan csodaszer, mint ahogy a szoptatási tanácsadók állítják, mindenesetre nincs belőle sok (különösen az első gyermek esetében).

Ha egy édesanya előre tudja, hogy az újszülött veszíteni fog a súlyából, akkor odafigyel ugyan a testsúly kérdésére, de nem ijed meg a sok súlymérés miatt.

A testsúly rendszeres ellenőrzésének alapos okai vannak. A súlyvesztés önmagában nem jelent gondot, a túlzott fogyás azonban arra utalhat, hogy problémás a baba táplálása – például nem igazán sikeres a szoptatás. Ebben az esetben az újszülött valószínűleg nem jut elegendő folyadékhoz, ami kiszáradással fenyegethet, a kiszáradt újszülöttek pedig nehezebben szopnak. Ezzel beindul az ördögi kör, ami súlyos következményekkel járhat. Szerencsére ez ritkán fordul elő.

A testsúly ellenőrzésével idejekorán fel lehet ismerni a problémákat. A vizsgálat akkor hatékony, ha tudjuk, jellemzően mennyi súlyt veszítenek az újszülöttek. Általában akkor tekinthető problémásnak a fogyás, ha kívül esik a normáltartományon. Kizárólag a biológiai ismereteink alapján nem lehet eldönteni, problémát jelent-e, ha egy újszülött elveszíti a testsúlya 10 százalékát, de ha a felmérések alapján bebizonyosodik, hogy a legtöbb újszülött elveszíti a testsúlya 10 százalékát, akkor emiatt valószínűleg nem kell aggódni.

Az újszülöttek normális súlyvesztésének mértékét számadatok alapján lehet megállapítani, de ilyen adatokhoz a közelmúltig nem volt egyszerű hozzájutni. 2015-ben aztán több szerző közös tanulmányt jelentetett meg a Pediatrics című szakmai folyóiratban, amely 160 000 születés adatainak felhasználásával megállapította, mekkora a szoptatott újszülöttek súlyvesztése a születést követő órákban.21

Az alábbiakban két grafikon látható az anyatejjel táplált babák súlyvesztésével kapcsolatban. A tanulmány szerzői megkülönböztetik a hüvelyi úton, illetve a császármetszéssel született babákat. A vízszintes tengelyen látható az újszülött kora órákban kifejezve, a függőlegesen pedig a súlyvesztés százalékos aránya. A görbék mutatják a súlyvesztés mértékét. Az 50-es percentilis5 görbe az újszülöttek átlagos súlyvesztését ábrázolja.

A vizsgálati adatokból le lehet olvasni az újszülöttek súlyvesztésének átlagát, illetve azt, hogy jellemzően milyen tartományon belül mozog a súlyvesztés. Például a szülés után 48 órával a hüvelyi úton született babák átlagosan a testsúlyuk 7 százalékát veszítik el, és mindössze 5 százalékuk veszít el többet, mint a testsúly 10 százaléka. Vannak olyan újszülöttek, akik 72 órán át folyamatosan veszítenek a súlyukból.

A császármetszéssel született babák az első időszakban átlagosan egy kicsit több súlyt veszítenek. Figyeljük csak meg, a császármetszéses grafikon hosszabb időtartamot vizsgál, mint a hüvelyi szülésre vonatkozó, mert a császármetszéses babák jellemzően több időt töltenek a kórházban (az anya hosszabb gyógyulási ideje miatt).

De mire jók ezek a grafikonok? Először is, a segítségükkel az orvosok (vagy akár a szülők is) könnyen megállapíthatják, hogyan viszonyul az átlaghoz egy-egy újszülött súlyvesztése, és megítélhetik, kívül esik-e a normáltartományon. A grafikonok alapján látszik, hogy egy császármetszéssel született csecsemő esetében valamelyest nagyobb súlyvesztésre lehet számítani, ezért ha valóban egy kicsit többet fogy, valószínűleg nem kell azonnal beavatkozni.

A tanulmány készítői egy honlapot (www.newbornweight.org) is létrehoztak, amelynek segítségével a szülő kiderítheti, hol helyezkedik el a gyermeke az átlaghoz képest, csak meg kell adnia, mikor és hogyan történt a szülés, mivel táplálják a babát, illetve mekkora volt a baba súlya a születéskor, és mekkora most.

Amikor Penelope megszületett, a kórházban az volt a szabály, hogy ha egy újszülött a testsúlyának 10 százalékánál többet veszít, elkezdik a tápszeres pótlást. A grafikonok alapján azonban látható, hogy csak akkor lehet megállapítani, mennyire észszerű ez a döntés, ha számításba vesszük a testsúlyvizsgálat időpontját, és ha ismerjük az újszülött pontos körülményeit. 72 óra elteltével a testsúly 10 százalékának elvesztése a normáltartományon belül van, 12 óra elteltével azonban valóban kiugró adatnak számít.

Mindkét grafikon az anyatejjel táplált újszülöttekre vonatkozik. A tápszeres babák jóval kevesebbet fogynak (mivel az anyatejtől eltérően a tápszernél nem kell megvárni, hogy „belövelljen”). Az összehasonlítás végett érdemes megjegyezni, hogy míg az átlagos anyatejes újszülött az első 48 órában a testsúlya 7 százalékát veszíti el, az átlagos tápszeres újszülött mindössze a testsúlya 3 százalékát. Ez utóbbi csoportban kifejezetten ritka a 7-8 százaléknál komolyabb súlyvesztés. A felmérés készítői a tápszeres babák adataival is készítettek hasonló grafikonokat, és a honlap segítségével a szülők is elvégezhetik a saját számításaikat.

De mi a teendő, ha egy szülő hozzám hasonlóan azt hallja, hogy a saját gyermekénél a súlyvesztés túllépte a normális határt? A kórházak ilyen esetben jellemzően vagy tápszeres, vagy donor anyatejes pótlást javasolnak. Régebben gyakran előfordult, hogy vizet vagy cukros vizet adtak az újszülötteknek, de ez nem jó ötlet.

A szülők gyakran aggódnak amiatt, hogy a tápszerpótlás miatt nehezebb lesz szoptatni – én legalábbis aggódtam. Ezt nem sok adat támasztja alá – nehéz megállapítani, milyen következményekkel jár, ha kis mennyiségű tápszert vagy anyatejet adunk a gyermeknek. Valószínűleg nincs okunk feltételezni, hogy a rövid ideig tartó tápszeres kiegészítés hosszú távon befolyásolná a szoptatás sikerét (ha ez a cél).22 A tápszeres pótlás megkezdése előtt tanácsos legalább 48 vagy akár 72 órát várni. Ez idő alatt kísérjük figyelemmel az újszülött súlyát! Ha nagy ütemben fogy, mindenképpen érdemes megtalálni a súlyvesztés okát.

Egy utolsó megjegyzés: a súlyvesztéssel kapcsolatos legfőbb aggodalom az, hogy esetleg a kiszáradás jele lehet, a kiszáradást azonban közvetlenebb módszerrel is ellenőrizhetjük. Ha az újszülött rendszeresen pisil, és nedves a nyelve, valószínűleg nincs kiszáradva. Ha nem, akkor jó ötlet lehet a tápszeres kiegészítés, még ha nem is fogy sokat a baba.

Sok szülőt (többek közt engem is) megrémíthet a tény, hogy a kórházban ilyen nagy hangsúlyt fektetnek az újszülött testsúlyának és táplálásának ellenőrzésére. Ebben a kérdésben azonban kifejezetten megnyugtatóak az adatok. A jelentős súlyvesztés az újszülötteknél teljesen normális, sőt ez a természetes. Aggodalomra semmi ok, akkor sem, ha esetleg mégis szükség lenne tápszeres pótlásra.

Sárgaság

Az első gyermek születésénél az ember előre sejti, hogy sok meglepetés érheti. Végtére is, még soha nem volt részünk hasonló tapasztalatban. Én mindig mindenre előre felkészülök, de tudtam, hogy képtelenség megjósolni, mi minden vár ránk a szülés után. Így is lett. Kiderült például, hogy nem szereztünk be olyan babaruhákat, amelyek szabadon hagyják a gyógyulófélben lévő köldökcsonkot, ezért kétségbeesetten rohantunk az üzletbe, hogy pótoljuk a szükséges holmikat.

A második gyermeknél az ember úgy érzi, tudja, mit csinál. Finn születése előtt én magam is azt hittem, felkészülten várjuk őt. Megvásároltuk a megfelelő babaruhákat. Beszereztük a bölcsőt. Összeszedtem a súlyvesztéssel kapcsolatos statisztikai adatokat, ha probléma merülne fel a baba súlyával (nem merült fel). Úgy éreztem, felkészültem minden elképzelhető orvosi és egyéb jellegű probléma megoldására. Semmi nem érhet váratlanul.

Ennél nagyobbat nem is tévedhettem volna. Két nappal a kórházból való hazaérkezésünk után Finn besárgult. Villámgyorsan becsomagoltam őt a macis kezeslábasába, és rohantunk a kórházba, ahol még egy éjszakát el kellett töltenünk. Ez leginkább azt bizonyítja, hogy hajlamos vagyok elbízni magam, és ebből soha nem tanulok.

Sárgaság akkor alakul ki, ha a máj nem képes teljes mértékben kiválasztani a vörösvértestek lebomlásakor keletkező bilirubint. Nemcsak az újszülöttek, de a felnőttek szervezetében is a máj felelős a bilirubin kiválasztásáért, így elméletileg mindenkinél jelentkezhet a sárgaság. Az újszülötteknél több okból kifolyólag gyakrabban alakul ki sárgaság közvetlenül a születés után. Először is, ebben az időszakban több vörösvértest esik szét, így a májnak is nagyobb mennyiségű bilirubinnal kell megbirkóznia. Másodszor, születéskor a máj még éretlen, ezért nehezebben bontja le a keletkező bilirubint. Végül, az újszülött az első napokban még nem eszik sokat, ezért a belekbe került nagy mennyiségű bilirubin visszaszívódik a véráramba.

Mivel a bilirubin magas koncentrációban károsítja az idegrendszert, a sárgaság igen veszélyes lehet. A kivételesen súlyos esetekben, megfelelő kezelés nélkül a sárgaság úgynevezett magicterushoz, hosszú távon fennmaradó agykárosodáshoz vezethet.

Ez a súlyos betegség az oka annak, hogy a sárgaságot nagyon komolyan veszik, de a sárgaságból gyakorlatilag szinte soha nem lesz magicterus, akkor sem, ha nem kap kezelést az újszülött. A sárgaság rendkívül gyakori, különösen az anyatejjel táplált újszülötteknél: kisebb-nagyobb mértékben mintegy 50 százalékuknál előfordul a probléma. Fontos megjegyezni, hogy az agykárosodás nem a sárgaság mértékével azonos arányban alakul ki: kizárólag a bilirubin kiugróan magas koncentrációja okoz agykárosodást, az alacsonyabb értékeknél a bilirubin nem kerül ki a vérkeringésből.

Csak hogy érzékeltessem, milyen alacsony kockázatról van szó: az Egyesült Államokban évente 2-4 magicterusos esetet jegyeznek fel, jóllehet hetente több tízezer újszülöttet kezelnek sárgasággal. A kezelési eljárások kifejezetten szigorúak, miután az orvosok inkább ellátnak sok olyan besárgult kisbabát, akiknek a kezelés nélkül sem lenne bajuk, csak hogy megelőzzenek egyetlen agykárosodást. Minden szülőnek azt tanácsolom, hogy ha a kórházban kezelést írnak elő az újszülöttnek, fogadják el, ugyanakkor nyugodjanak meg, nincs okuk a legrosszabbtól tartani.

A sárgaság legelső tünete a baba sárgás bőre (sok esetben inkább narancssárga). Ennek ellenére a tény, hogy az újszülött besárgult, még nem feltétlenül jelenti azt, hogy kezelésre van szüksége, ráadásul maga a bőrszín nem egyenlő a diagnózissal. Amikor Penelopét négynaposan vizsgálatra vittük, a gyermekorvosunk, dr. Li kijelentette:

– Ha mások elcsodálkoznak, milyen sárga a baba, egyszerűen engedjék el a fülük mellett a megjegyzést!

Sok újszülöttnél magától elmúlik a sárgaság, miután egyre többet esznek, és gyarapodni kezdenek. Ahhoz azonban, hogy megállapíthassuk, valóban problémás szintet ért-e el a sárgaság, mindenképpen vizsgálatot kell végezni. Sok kórházban első lépésként különleges fény segítségével bőrön keresztül hozzávetőlegesen megállapítják a szervezet bilirubinszintjét, és ez alapján döntik el, szükség van-e vérvizsgálatra, hogy pontosabb értékeket kapjanak. A vérvizsgálathoz nincs szükség nagy mennyiségű vérre, ezért rendszerint a sarokból vesznek egy-két cseppet. Az eredményt számértékben adják meg (például 11,4 vagy 16,19). Minél magasabb a szám, annál rosszabb a helyzet.

A súlyvesztéshez hasonlóan a sárgaság vérvizsgálatának eredményét is annak fényében érdemes kiértékelni, pontosan hány napos, illetve hány órás a baba. A bilirubin szintje a születés utáni napokban folyamatosan emelkedik, ezért az orvosok a baba eredményeit a hasonló korú gyermekekre jellemző normáltartományhoz viszonyítják.

A vizsgálat alapján az orvosnak azt kell eldöntenie, elég magas-e a bilirubinszint ahhoz, hogy a babánál fényterápiát – más szóval kék lámpás fénykezelést – alkalmazzanak. A kezelés során, amely általában a kórházban történik, az újszülöttet meztelenül egy inkubátorba fektetik (csak pelenka, illetve egy szemvédő van rajta), ahol az őt érő kék UV-fény lebontja a bilirubint, és a keletkező anyag a vizelettel távozik.

Az újszülött néhány órát, de akár néhány napot is tölthet az inkubátorban (az etetésekhez azért kiveszik), attól függően, milyen súlyos a sárgaság, illetve milyen gyorsan reagál a szervezete a kezelésre. A naponta vagy akár még gyakrabban elvégzett vérvizsgálat segítségével az orvos figyelemmel kísérheti, hogyan alakul a bilirubinszint.

A magasabb bilirubinszint általában rosszabbat jelent – de vajon milyen magas bilirubinszintnél kell kezelést alkalmazni? A válasz rengeteg tényezőtől függ, többek között attól, hány órás az újszülött.

A legtöbb esetben az orvos először azt vizsgálja meg, vajon az újszülöttnél alacsony a kockázat (a terhesség 38. hete után született, amúgy egészséges), közepes (a terhesség 36–38. hetében született, amúgy egészséges, vagy a terhesség 38. hete után született, és vannak más tünetei is), illetve magas (a terhesség 36–38. hetében született, és vannak más tünetei is). Miután megállapítja a kockázat mértékét, az előzőekhez hasonló grafikon segítségével eldönti, szüksége van-e az újszülöttnek fényterápiára. Ha a bilirubin szintje meghaladja a határértéket, elkezdik a fénykezelést. Az alábbi grafikon adatai egy alacsony kockázatú újszülöttre vonatkoznak. Ez alapján egy hetvenkét órás újszülöttnél egy 17-esnél magasabb érték tenné szükségessé a kezelést.23 A veszélyeztetettebb újszülötteknél alacsonyabb a határérték, és az orvosok valószínűleg hamarabb beavatkoznak.

Az újszülöttkori súlyvesztéshez hasonlóan a sárgaság témakörében is működik egy olyan weboldal, amely a baba bilirubinszintje alapján segít megállapítani, ajánlott-e számára bármilyen kezelés: www.bilitool.org. A weboldal orvosoknak készült, de bárki számára elérhető.

Érdemes figyelembe venni, hogy az irányelvek idővel változnak, és jelenleg is tapasztalható, hogy a sárgaság terén az orvosok egyre megengedőbbek, és egyre ritkábban avatkoznak be. Aki ilyen helyzetbe kerül a babájával, nyugodtan kérdezzen rá az orvosnál, ő milyen elveket vall a sárgaság kezelésével kapcsolatban.

Rendkívül ritkán, a sárgaság kivételesen súlyos vagy kezeletlen eseteinél már nem elegendő a fényterápia. A végső kezelési megoldást ilyenkor a vér cseréje jelenti, amely során a gyermek vérét eltávolítják, és ezzel egy időben transzfúzióval új vért juttatnak a szervezetébe. Ez az eljárás életmentő lehet, de megfelelő vizsgálatokkal erre nagyon ritkán kerül sor.

A sárgaság az újszülöttek bizonyos csoportjaiban gyakoribb, mint más csoportokban. A kizárólag anyatejjel táplált babáknál gyakrabban fordul elő, mint ahogy az ázsiai származásúaknál is. Az is kiváltó ok lehet, ha az anyának és az újszülöttnek más a vércsoportja. Nagyon ritkán valamilyen vérképzési betegség is meghúzódhat a háttérben, amely súlyosbíthatja az újszülött állapotát.

A nagymértékű súlyvesztés szintén kockázati tényező, mint ahogy a szülés során szerzett sérülés is. Visszatekintve már belátom, hogy Finn esetében nem lett volna szabad meglepődnöm, hiszen alaposan megsínylette a szülést: összevissza nyomódva, lilán bújt ki.

Vissza a szülőszobába

Bizonyos beavatkozásokat már rögtön a születés után elvégeznek a babán – általában még mielőtt elhagynánk a szülőszobát. Ekkor van lehetőség a köldökzsinór késleltetett lefogására is, ilyenkor kapják a babák a K-vitamin-injekciót, hogy elejét vegyék a súlyos vérzésnek, és az antibiotikumos szemcseppet is, amely megelőzi az anyánál fennálló esetleges nemi betegségek következtében kialakuló részleges vagy teljes látásvesztést.

Ezekről a beavatkozásokról részletesen a Tudatos babavárás utolsó előtti fejezetében írtam, de mivel a szülés után történnek, itt is összefoglalom a lényeget.

A köldökzsinór késleltetett lefogása

Az anyaméhben a magzat a köldökzsinórral kapcsolódik az édesanyához. A szülés után a köldökzsinórt elvágják, azzal kapcsolatban azonban komoly vita alakult ki, mikor érdemes elvágni a zsinórt. Vágjuk el rögtön a hagyományos módszer szerint? Vagy várjunk néhány percet, amíg az újszülött még hasznosítja a zsinórban maradt vért? Ez utóbbi módszert nevezik a köldökzsinór késleltetett elvágásának, amely mellett az szól, hogy a méhlepényből így kinyert vér nagyon értékes.

A koraszülött babák esetében meggyőző tudományos bizonyíték támasztja alá, hogy érdemes várni a köldökzsinór lefogásával.24 Különböző randomizált vizsgálatok kimutatták, hogy ha később vágják el a köldökzsinórt, többek között nagyobb lesz a vér mennyisége, kisebb valószínűséggel alakul ki vérszegénység, és kisebb valószínűséggel lesz szükség vérátömlesztésre.

A nem koraszülött babák esetében az adatok szintén a köldökzsinór késleltetett elvágása mellett szólnak, de nem ennyire egyértelműen.25 Náluk a késleltetett elvágás a későbbiekben csökkenti ugyan a vérszegénység kockázatát és a vashiányt, de kismértékben növeli a sárgaság kockázatát.

Összességében kijelenthető, hogy ha egy mód van rá, érdemes egy kicsit várni a köldökzsinór elvágásával.

K-vitamin-injekció

Az újszülötteknek már évtizedek óta rutinszerűen K-vitamin-injekciót adnak a szülés utáni órákban, hogy elejét vegyék a súlyos vérzésnek. Az alacsony K-vitamin-szint a babák 1,5 százalékánál az első héten váratlan vérzést okozhat, de összefüggésbe hozták a későbbiekben kialakuló ritka és ennél sokkal súlyosabb problémákkal, például vérzékenységgel is. A K-vitamin pótlása segít megelőzni az újszülöttkori vérzékenységet.26

Az 1990-es években felvetődött, hogy ez az injekció összefüggésben állhat a gyermekkori rák megnövekedett kockázatával. Ezt a véleményt néhány kisebb felmérésre alapozták, amelyek igencsak megkérdőjelezhető módszerekkel dolgoztak, és a későbbiekben végzett felmérések cáfolták ezt az elméletet.27 Ezek után kijelenthető, hogy a K-vitamin-injekció nem jár kockázattal, csakis egyértelmű előnyökkel. (Adam, a csodálatos orvosi szaklektorom mindenkit arra kér, hogy fogadja el az injekciót.)

Antibiotikumos szemcsepp

Ha egy anyának nem kezelt nemi betegsége van – elsősorban gonorrhoea –, akkor a hüvelyi szülés közben a gyermek megfertőződhet, és a kórokozó megtámadhatja a szemét, ami akár teljes látásvesztéshez vezethet. A megelőzés érdekében az újszülötteket antibiotikumos szemcseppel kezelik, amely a fertőzések 85-90 százalékát biztosan megelőzi, ugyanakkor semmiféle kockázattal nem jár.

Manapság egyre kevésbé indokolt ez a kezelés, hiszen minden várandós nőnél rutinszerűen szűrik a nemi úton terjedő betegségeket. Ha valaki tudja, hogy nála nem áll fenn ez a kockázat, valójában szükségtelen az antibiotikum. Az Egyesült Államok több államában választható ez a kezelés.6

Dióhéjban

Az újszülött korai fürdetése szükségtelen, de nem árt. A kádban fürdetés előnyösebb, mint szivaccsal letörölni a babát.

A körülmetélésnek vannak kisebb előnyei, ugyanakkor valamennyi kockázattal is jár. Alapvetően a szülők döntésén múlik, hogy elvégeztetik-e a beavatkozást.

A kórházi elhelyezés (babával együtt vagy külön) nem befolyásolja számottevően a szoptatás sikerét. Ha úgy döntünk, hogy egész nap magunk mellett tartjuk a babát, ügyelni kell, nehogy elaludjunk a babával egy ágyban.

Az újszülött súlyvesztését figyelni kell, és össze kell hasonlítani a várt értékekkel. Ezt bárki megteheti a www.newbornweight.org honlapon.

A sárgaság mértékét vérvizsgálattal állapítják meg, és szükség esetén kezelést írnak elő. Az értékeket ellenőrizhetjük a www.bilitool.org oldalon.

A köldökzsinór késleltetett lefogása ajánlott, különösen a koraszülött babák esetében. A K-vitamin pótlása kifejezetten szükséges. Az antibiotikumos szemcseppre, illetve szemkenőcsre a legtöbb újszülöttnek nincs szüksége, de az Egyesült Államok néhány államában kötelező. Ismert káros hatása nincs.

Jegyzetek

1. fejezet: Az első három nap

1Preer, G., Pisegna, J. M., Cook, J. T., Henri, A. M., Philipp, B. L.: Delaying the bath and in-hospital breastfeeding rates. Breastfeed Med, 2013, 8 (6), 485–90.

2Nako, Y., Harigaya, A., Tomomasa, T. et al.: Effects of bathing immediately after birth on early neonatal adaptation and morbidity. A prospective randomized comparative study. Pediatr Int, 2000, 42 (5), 517–22.

3Loring, C., Gregory, K., Gargan, B. et al.: Tub bathing improves thermoregulation of the late preterm infant. J Obstet Gynecol Neonatal Nurs, 2012, 41 (2), 171–79.

4Weiss, H. A., Larke, N., Halperin, D., Schenker, I.: Complications of circumcision in male neonates, infants and children. A systematic review. BMC Urol, 2010, 10, 2.

5Weiss, H. A. et al.: Complications of circumcision in male neonates, infants and children.

6Van Howe, R. S.: Incidence of meatal stenosis following neonatal circumcision in a primary care setting. Clin Pediatr (Phila), 2006, 45 (1), 49–54.

7Bazmamoun, H., Ghorbanpour, M., Mousavi-Bahar, S. H.: Lubrication of circumcision site for prevention of meatal stenosis in children younger than 2 years old. Urol J, 2008, 5 (4), 233–36.

8Bossio, J. A., Pukall, C. F., Steele, S.: A review of the current state of the male circumcision literature. J Sex Med, 2014, 11 (12), 2847–64.

9Singh-Grewal, D., Macdessi, J., Craig, J.: Circumcision for the prevention of urinary tract infection in boys. A systematic review of randomised trials and observational studies. Arch Dis Child, 2005, 90 (8), 853–58.

10Sorokan, S. T., Finlay, J. C., Jefferies, A. L.: Newborn male circumcision. Paediatr Child Health, 2015, 20 (6), 311–20.

11Bossio, J. A. et al.: A review of the current state of the male circumcision literature.

12Daling, J. R., Madeleine, M. M., Johnson, L. G. et al.: Penile cancer: Importance of circumcision, human papillomavirus and smoking in in situ and invasive disease. Int J Cancer, 2005, 116 (4), 606–16.

13Taddio, A., Katz, J., Ilersich, A. L., Koren, G.: Effect of neonatal circumcision on pain response during subsequent routine vaccination. Lancet, 1997, 349 (9052), 599–603.

14Brady-Fryer, B., Wiebe, N., Lander, J. A.: Pain relief for neonatal circumcision. Cochrane Database Syst Rev, 2004, (4), CD004217.

15Wroblewska-Seniuk, K. E., Dabrowski, P., Szyfter, W., Mazela, J.: Universal newborn hearing screening. Methods and results, obstacles, and benefits. Pediatr Res, 2017, 81 (3), 415–22.

16Merten, S., Dratva, J., Ackermann-Liebrich, U.: Do baby-friendly hospitals influence breastfeeding duration on a national level? Pediatrics, 2005, 116 (5), e702–8.

17Jaafar, S. H., Ho, J. J., Lee, K. S.: Rooming-in for new mother and infant versus separate care for increasing the duration of breastfeeding. Cochrane Database Syst Rev, 2016, (8), CD006641.

18Lipke, B., Gilbert, G., Shimer, H. et al.: Newborn safety bundle to prevent falls and promote safe sleep. MCN Am J Matern Child Nurs, 2018, 43 (1), 32–37.

19Thach, B. T.: Deaths and near deaths of healthy newborn infants while bed sharing on maternity wards. J Perinatol, 2014, 34 (4), 275–79.

20Lipke, B. et al.: Newborn safety bundle to prevent falls.

21Flaherman, V. J., Schaefer, E. W., Kuzniewicz, M. W., Li, S. X., Walsh, E. M., Paul, I. M.: Early weight loss nomograms for exclusively breastfed newborns. Pediatrics, 2015, 135 (1), e16–23.

22Smith, H. A., Becker, G. E.: Early additional food and fluids for healthy breastfed full-term infants. Cochrane Database Syst Rev, 2016, (8), CD006462.

23Committee on Hyperbilirubinemia: Management of hyperbilirubinemia in the newborn infant 35 or more weeks of gestation. Pediatrics, 2004, 114 (1), 297–316.

24Chapman, J., Marfurt, S., Reid, J.: Effectiveness of delayed cord clamping in reducing postdelivery complications in preterm infants. A systematic review. J Perinat Neonatal Nurs, 2016 30 (4), 372–78.

25McDonald, S. J., Middleton, P., Dowswell, T., Morris, P. S.: Effect of timing of umbilical cord clamping of term infants on maternal and neonatal outcomes. Cochrane Database Syst Rev, 2013, (7), CD004074.

26American Academy of Pediatrics Committee on Fetus and Newborn: Controversies concerning vitamin K and the newborn. Pediatrics, 2003, 112 (1 Pt 1), 191–92.

27American Academy of Pediatrics Committee on Fetus and Newborn: Controversies concering vitamin K.

Tartalom

Bevezetés

1. rész – A kezdetek

1. Az első három nap

2. Várjunk csak! Komolyan azt akarják, hogy hazavigyem?

3. Higgyék el, szükség lesz arra az óriásbetétre!

2. rész – Az első év

4. Anyatej vagy tápszer?

5. Szoptatás: gyakorlati útmutató

6. Milyen testhelyzetben és hol aludjon a baba?

7. Napirend

8. Védőoltások: ki ne hagyják!

9. Háztartásbeli vagy „munkahelybeli” anyuka?

10. Ki vigyázzon a babára?

11. Alvástréning

12. Az anyatejen túl: a szilárd étel bevezetése

3. rész – Kisgyermekkor

13. Mikor indul el a baba? A mozgásfejlődés mérföldkövei

14. Baby Einstein és a tévézés

15. Mikor kezd beszélni a baba? A beszédfejlődés mérföldkövei

16. Szobatisztaság matricával vagy édességgel?

17. A kisgyermekek fegyelmezése

18. Óvodai nevelés

4. rész – Családi élet

19. Szülők egymás között

20. Kistestvér, nagycsalád

21. Kis gyerek, kis gond…

Köszönetnyilvánítás

Függelék

Jegyzetek

Tárgymutató

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.

Felhasznált betűtípusok
Noto Serif – Apache License 2.0
Prompt – SIL Open Font License