Keresd a szerző novelláját:

https://alomgyar.hu/konyvlista/novellak

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A felejtés útján, 2021

A rabság gyönyöre, 2021

Suttogó vágyak, 2021

Szíria szülötte, 2022

Hozzád láncolva (Birtoklás 1.), 2022

Hozzád tartozva (Birtoklás 2.), 2022

Bűnös érintés, 2022

Copyright © Marilyn Miller, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Drabon Zoltánné

Korrektúra: Dér Adrienn

Tördelés: Kaposvári Zsolt

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-11-9

Prológus

Megtörölközöm befelé menet, közben élvezem a szikrázó napsütést, mely felszárítja a bőrömön maradt vízcseppeket. Jasmine imád medencézni, de melyik hatéves ne szeretne? Egyszerűen ki sem lehet robbantani belőle a húgomat, így ő még kint marad.

Beérek a házba, hirtelen hűvös levegő szalad végig még kissé nedves testemen. Elindulok a konyha felé. A levegőben terjengő mennyei illatokra megkordul a gyomrom. Hiába van itt Maria, anya akkor is besegít neki. Egyszerűen imád főzni. A főzésen kívül nagyon sok mindenhez ért annak ellenére, hogy apa szinte sehova sem engedi el egyedül. Mindig a házban kell lennie velünk együtt. Sokszor érezzük börtönnek a luxust, de már megszoktuk. Nagyon ritka, hogy kimozdulhatunk a szigorúan őrzött otthonunkból, s olyankor mindig van velünk két izmos férfi, akik közel akkorák, mint Jasmine fehér gardróbszekrénye. Apa mindig azt mondja, ők ránk vigyáznak, és így sokkal nyugodtabb, amikor távol vagyunk. Olyan a házunk, akár egy erődítmény, azokra a nagy kastélyokra emlékeztet, ahová a mesékben szegény királylányokat zárják…

– Kisfiam! – Ahogy anya meglát, azonnal leteszi a kanalat, és elém térdel. – Hát itt vagy. Jasmine? – kérdezi bársonyos hangján, mely kellemesen csilingel, bármit is mondjon. De akkor a legszebb, amikor a zongora mellett ül, és énekel.

– Még a medencében van. Tudod, milyen – megrántom a vállam –, néha sellőnek hiszi magát, aki arra vár, mikor nő úszóhártya az ujjai közé. – Elnevetem magam, mire anya rosszallóan néz rám.

– Ne szemtelenkedj, Alexander! Tudod, Jasmine még kislány, ő hisz ezekben a dolgokban. Én majd szólok a húgodnak, te pedig szólj apádnak. Megbeszéltük? – kérdezi mosolyogva, közben rám kacsint.

Sötétbarna haja hosszú és hullámos, a bőre napbarnított, a szeme zöld. Anya a legszebb nő a világon. Apa néha azt mondja neki, hogy Cattleya. A Cattleya egy orchideanemzetség, ami Kolumbiában is honos, ahol anya is született.

– Most menj! – Anya megpuszilja az arcomat, majd feláll, és befejezi Mariával az ebédet.

Elindulok apa dolgozószobája felé. Telefonál. Ezt még a zárt ajtó ellenére is hallom. Mindig intéz valamit, persze mindent a legnagyobb titokban. A felnőttek sokszor sugdolóznak. Főleg apa és az első embere. Aki, azt hiszem, a barátja is.

Csendben benyitok. Épp leteszi a telefont, és szigorú tekintettel felém fordul. Előttünk soha nem telefonál, mindig azt mondja, fontos emberekkel beszél.

– Fiam! – A hangja mély. – Jasmine?

– Még fürdik – válaszolom, és óvatosan közelebb lépek hozzá.

Apa erős és kemény férfi benyomását kelti. Néha még én is félek tőle, ahogy sok ember, aki a közelébe kerül. Láttam erős és magas férfiakat, akik fiatalok voltak, mégis meghunyászkodtak előtte. Furcsállottam, hiszen, bár apa is erős, mégis öregebb tőlük. Ő soha nem mutatja, ha boldog, azt sem, ha rosszkedvű. Nem lehet leolvasni az arcáról semmit. Talán csak akkor, amikor Jasmine hozzábújik, vagy megcsókolja anyát. Olyankor átsuhan az arcán egy elégedett mosoly.

– Anya küldött, hogy szóljak, hamarosan kész az ebéd.

– Gyere ide! – int, mire gondolkodás nélkül, engedelmesen mellé állok.

Maga felé fordít, és mélyen a szemembe néz. Az arca merev, a tekintete kemény, soha nem lehet tudni, hogy éppen mire gondol. Apa nem egy kedves ember, de számára fontos a család. Ezt mindig éreztette velünk. Velem. Rám néha másképp néz. Ahogy most is…

– Egy napon ez itt mind a tiéd lesz, fiam. De azt tudnod kell, hogy el akarják majd venni tőled. Erősnek kell lenned, és meg kell védened a családodat.

– De mégis kitől kell megvédenem?

Sokszor mondogatja ezt nekem, de soha nem értem, mire gondol.

– Azoktól az emberektől, akik azt akarják, ami a tiéd.

– A házunkat?

– Azt is. Mindent.

– Nem értelek apa, nem tudom, mire gondolsz.

– Egy napon megérted, fiam. Még gyerek vagy, nem tudod, hogyan működik a világ, de ha eljön az idő, készen kell állnod.

– Még mindig nem tudom, miről beszélsz, apa – suttogom. Sokszor mesélt nekem emberekről, akik egyszer eljönnek értem… értünk.

– Nem érdekes. – Nagyot sóhajt, két keze közé fogja az arcomat, és megcsókolja a homlokomat.

– Most menj, anyád nem szereti, ha késünk.

– Megyek. – Sarkon fordulok, és magára hagyom apát. Láttam rajta, hogy gondterhelt. Bántja valami. Igaz, még csak tízéves vagyok, de látom, amit látok.

Anya mindig azt mondja, hogy a koromhoz képest sokkal érettebb és felelősségteljesebb vagyok, mint a velem egykorú gyerekek. Lehet, hogy tudat alatt túl hamar fel akarok nőni? Megtenni azt, amit apa elvár tőlem?

A szobámba érve felveszek egy pólót, mert a hűvös házban kezdtem fázni. Kiterítem a vizes törölközőt, majd elindulok le a lépcsőn.

Éktelen sikoltás hasítja ketté a súlyos csendet. A vér is megfagy bennem. A hang vékony és éles, akár a legélesebb kés. Újabb sikítás és hangos dörrenés bénít meg. Olyan, mintha lőnének. Félek, a testemet átjárja a pánik és a félelem.

Itt vannak…

Azonnal sarkon fordulok, és elbújok a titkos rejtekhelyemen, melyről még a szüleim sem tudnak. Éjjelente ide rejtőzöm el képregényt olvasni, ha nem tudok aludni. Magamhoz húzom remegő lábamat, és ringatózni kezdek. Az arcomon megállíthatatlanul folynak le sós könnyeim, melyek szinte csípik a számat. Lépteket hallok.

– Hol van az a kis szaros? – Egy mély hangú férfi lép be a szobámba.

Összeszorítom a szemem, érzem, hogy a szívem egyre hevesebben dobog a mellkasomban.

– Keresd meg azt a kis taknyost, és nyírd ki! Egy Salvatore sem élheti túl, azt mondta a főnök.

– De hol a faszban van?

– Nem tudom, baszd meg, keresd meg!

Az egyik férfi kimegy, a másik itt marad, és elkezdi felforgatni a szobámat. Tör, zúz, közben vadul káromkodik. Érzem, hogy sűrű könnyek borítják az arcomat, majd remegve a kézfejemre hullnak. Pár perc múlva visszajön a másik férfi.

– Hol van az a kibaszott kölyök?

– Nem találom.

– Mindegy, most húzzunk el innen! Úgyis megtaláljuk, és kinyírjuk őt is.

– Baszki! – ordítja, majd pár percen belül elmennek.

Továbbra is egy helyben ülök, olyan erősen szorítom a lábam, hogy az ujjaim is belefehérednek. Nem merek kimenni. Sohasem féltem úgy, mint ebben a pillanatban. Egyszer csak eszembe jut a családom.

Anya, Jasmine, apa!

Hirtelen mintha kilöknének a szűk ajtón, kirontok a szekrényből, és lélekszakadva rohanok le a lépcsőn. Meglátom Gustavot a földön. A ruhája… a ruhája piros. Sosem láttam még halott embert és annyi vért, amennyi vörösre festi a hófehér márványlapot is.

– Anya! Anya! – ordítom egymás után, miközben őt hívva a konyha felé rohanok. Nem nézek a lábam elé, megbotlom valamiben, és elesem. Felnézek. Maria néz rám üveges tekintettel, az ő lábában estem el. Elfordítom a fejem, és meglátom anyát élettelenül a konyha hideg kövén.

– Anya! – Odakúszom hozzá, és fénytelen szemébe nézek. Azok a szemek nem ragyognak. Elragadta a halál kegyetlen sötétje. – Anya! – szólongatom, de nem válaszol. Selymes blúzát vörösre festi kiömlő vére. Megfogom a kezét, és megcsókolom. – Anya… – suttogom, majd még meleg vérétől átázva felállok, és tovább ordítozok. Gyenge vagyok, és véres, mely úgy ragad rám, akár a szurok. Lemoshatatlan…

– Jasmine! – Elindulok ki a teraszra, hogy megkeressem a húgomat, de sehol sem találom. – Jasmine! – kiáltom újra és újra, de a hangomat csak a szél viszi tova, nem érkezik válasz. Biztos elbújt valahova, mert megijedt. Meg kell keresnem.

– Apa! – Kiabálva rohanok tovább a ház felé, majd végig a hosszú folyosón, egyenesen az irodájába. Rosszullét kerülget. Hányingerem van, és fázom…

Berontok a hatalmas szobába.

– Apa… – Meglátom a földön fekve. Odarohanok hozzá, és letérdelek mellé. A lábam előtt kavarog sötét vére, érzem, ahogy megcsúszik benne a térdem, miközben fölé magasodom.

– Apa! – szólongatom zokogva, mire megmozdul a szemhéja. – Apa, itt vagyok.

– Alex…an…der – nyöszörgi erőtlenül, majd erőlködve kinyitja a szemét, és rám néz. – Fiam… – Véres kezét az arcomra teszi, melyet savként marnak végig forró könnyeim.

– Apa… – A hangom remeg, ahogy az egész testem.

– Fiam! Menekülj el innen! – Hallom a hangján, hogy gyenge. Az én apám gyenge. És elpusztítható…

– De hova?

– Akárhova! Csak el innen! Amíg egy Salvatore is él, van remény… – Becsukja a szemét.

– Apa! – visítom.

– A halál nem kegyes. De te sem leszel az. – Fuldoklik a rengeteg vértől, ami kibuggyan a száján. Még egyszer rám néz. Ebben a tekintetben benne van minden, ami rám vár. Sötét és végzetes. Akárcsak az életünk…

– Egyet ígérj meg nekem… fiam! – Megszorítja a kezem. – Egy napon visszatérsz, és visszaveszed a téged megillető helyet.

– Nem értelek, apa. – Megrázom a fejem, nem értem, miért kell menekülnöm, nem értem, mi történik.

– Egy napon mindent megértesz, Alexander. Küzdeni fogsz, bántani fognak, és meg akarnak ölni.

– Miért? – szipogom.

– Mert Salvatore vagy.

– Nem akarom, apa!

– De – újra megszorítja a kezem, ezúttal olyan erősen, hogy majd eltörik az ujjam –, akarnod kell, fiam! Egy napon visszatérsz, és vérrel írod újra a történetünket.

– Apa – zokogom, és fuldoklom.

– Ismételd el, Alexander Salvatore! – mennydörgi utoljára, mielőtt végleg elragadná őt is tőlem a sötétség.

– Vérrel írom újra a történetünket!

Alexander

Beleszívok a szivaromba, majd lassan kifújom a füstöt, mely sűrű ködként kavarog előttem.

– Uram, itt van Emerson – lép be Louis az irodámba. Louis a végtelenségig hűséges és lojális hozzám. Soha nem kérdőjelezi meg a döntéseimet, csak teszi, amit kérek. Ha kell, meg is halna értem. És talán… én is érte…

– Hozd be! – utasítom, mire bólint egyet, majd sarkon fordul, és kimegy.

Pár perc múlva robbanásszerűen kinyílik az ajtó, és Louis belöki rajta Emersont. Emerson az egyik beépített emberem a rendőrségnél. Az a dolga, hogy tökéletes egérutat biztosítson számunkra, hogy az áru zökkenőmentesen jusson el, ahová kell.

– Mr. Salvatore… én… – dadogja.

– Mit te? – kérdezem indulatosan. Szabad utat ígért egy szállítmányom behozatalára, de az utolsó pillanatban lekapcsolták a futáromat, és ez nem tesz jót az üzletnek. Ahogy a nevemnek sem, és ezt nem engedhetem.

– Térdre, kutya! – Louis erővel a földre löki, úgy borul fölé edzett testével, akár egy sötét végzet. Hiába idősebb már, erős, mint a bivaly.

Elnyomom a szivart, majd felállok, összegombolom a zakóm gombjait, és elindulok felé. Látom a félelmet a szemében, ahogy a legtöbb emberében, aki hibázott, és aki az életéért könyörgött a halála előtt. A teste remeg, a pupillája a kétszeresére tágult. Pontosan így néz ki egy előttem térdelő, rettegő ember.

– Uram… kérem!

– Tudod, mit érdemelnek azok, akik nem teszik azt, amit kérek?

– Uram… – jön az újabb könyörgés.

– Azt kérdeztem, tudod, mit érdemelnek azok, akik nem teszik azt, amit kérek?

– Igen – válaszolja már-már könnyes szemmel –, uram, adjon még egy esélyt!

– Tudod, hogy nálam nincs második esély. – Felveszem a pisztolyt az asztal széléről, és a fejéhez szegezem. Azt a pisztolyt, mely az apámé volt. Azt a pisztolyt, mellyel éveken keresztül kíméletlenül ontottam az ellenségeim vérét.

– Kérem, uram, visszaszerzem az árut! Megteszek mindent, csak kérem, ne öljön meg! – hadarja kétségbeesetten. – Esküszöm, uram, meglesz! Soha többé nem fordul elő! Nem hibázok!

Minden ember fogadkozik a halál torkában. Összehúzom a szemem, és lenézek rá. Én döntöm el, ki hal meg, és ki marad életben. Van, aki építésre született erre a világra, és van, aki pusztításra. Azt hiszem, nem nehéz kitalálni, hogy én hova tartozom.

– Rendben, Emerson. Kapsz egy újabb esélyt. De csak azért, mert egy kurva drága szőnyegen térdepelsz, és nincs kedvem a mocskos véreddel összekenni. Állj fel!

Remegve feláll, és felnéz rám.

– Köszönöm, uram, ígérem, ez nem fordul elő még egyszer!

– Abban biztos vagyok. Kapsz huszonnégy órát, hogy helyrehozd, amit elrontottál.

Lassan megfordulok, leteszem a pisztolyt az asztal szélére, és visszaülök a székembe.

– Meglesz az utolsó grammig, uram – fogadkozik.

Fejbe lőhetném, de akkor hogy kapom vissza az árut? Sehogy. Emerson törleszteni fog, amikor eljön az ideje.

– Most elmehetsz!

Nem válaszol, lehajtott fejjel és sietős léptekkel elhagyja az irodámat.

– Uram, jó ötlet volt elengedni? – Louis közelebb lép hozzám.

– Ki mondta, hogy elengedtem? Megvárjuk, amíg visszaszerzi az árut, aztán nyírd ki! Mint mondtam, nincs második esély.

– Igen, uram – bólint Louis egyetértően.

– Elmehetsz te is – intek az ajtó felé. – Figyeld Emerson minden lépését! Az emberek kétségbeesésükben szoktak kurva nagy faszságokat csinálni.

– Értettem, uram – bólint, majd megfordul, és elindul az ajtó felé.

– Küldd be Oliviát!

Ideges vagyok. Kell egy kis lazítás, és Olivia meg tudja adni nekem azt a bizonyos lazítást. Kivételes nő kimagasló képességekkel, így nem volt kérdés, hogy nekem fog dolgozni.

Az első nő az életemben egy kurva volt. Nem volt szép, sem okos, csak egy megdugandó lyuk. Louis azért hozta nekem, hogy férfivá váljak.

Becsukom a szemem, szinte filmként pereg le előttem az akkori jelenet.

– Meg kell dugnod. Kifizettem – közli Louis szárazon, érzelemmentesen, közben maga elé engedi az ajtóban várakozó lányt.

– Egy kurvát? – nézek rá fintorogva.

– Hé, kisfiú! Jobb lesz, ha befogod a szád, és…

– Kussolj, lotyó! – Louis megfordul, és pofon vágja. – Nem tudod, kivel beszélsz. – Megragadja a torkát, mire a vékony, alulöltözött lány vergődni kezd erős ujjai között.

– Engedd el, még kinyírod! – Rákiabálok, mire Louis azonnal elengedi a lányt, aki sietve kirohan a mosdóba. – Minek hoztál ide kurvát?

– Azért, hogy férfivá válj. Tudnod kell, hogyan működik a világ. Ismerned kell a nőket, mert ők legalább akkora veszélyt jelentenek, mint bárki más. Ez is a része annak, amiket tanítok neked.

– Nem akarom! Nem tetszik.

Nem akarok egy olcsó kurvát megdugni egy koszos motelban.

– Alexander… – Louis elém áll, és megmarkolja a vállamat. – Meg kell tenned! Gondolj arra, ezt azért teszed, hogy egyszer visszakaphasd azt, ami a tiéd. Hidd el, szexszel nagyon sok mindent elérhetsz. De ha szűz vagy…

– Ne mondd ki még egyszer!

Szűz… olyan, mintha gyerek lennék. Igaza van, férfivá kell válnom. Ki nem szarja le, hogy kurva. Ez is csak a hadjárat része.

– Rendben. Hagyj magunkra!

– Ezt vedd fel! – A kezembe nyom egy fényes csomagot. – Bízd rá magad, ő tudni fogja, mit csinálj.

Louis sarkon fordul, és magamra hagy ezen a lepratelepen. Leülök az ágyra, és megforgatom a kezemben lévő kis csomagot. Csak meg kell basznom. Egy eszköz. Egy kurva. Aki által ma férfivá válok.

Kinyílik a fürdőszoba ajtaja. Jobban felé fordulok, hogy szemügyre vehessem ezt az agyonmázolt nőt. Elindul felém, közben végig engem néz. Az előbbi sértődöttségnek nyoma sincs. Letérdel elém, és elkezdi kigombolni a nadrágomat.

– Nem voltál még nővel, ugye? – Megharapja az alsó ajkát, mely vastag és vörös.

– Nem – válaszolom egykedvűen.

– Ne aggódj, majd én bevezetlek, bízz bennem! A gorillád pontos utasítást…

– Fogd be! – A hajába markolok, és kényszerítem, hogy nézzen fel rám. – Csak tedd a dolgod!

– Ahogy akarod. – A feje az ölembe bukik, és vadul szopni kezdi a farkam. Percekig semmi hatás. Érzek valami lágy bizsergést, érzem, hogy kezdek ellazulni. Egyre erősebben markolja a farkam. A lepedőbe markolok, kezdem élvezni…

– Szép farkad van, Alexander… – Feláll, és letolja a bugyiját. – De szebb lesz bennem. – Elveszi tőlem a kis zacskót, kibontja, majd felhúzza a gumit merev farkamra. Hanyatt dönt az ágyon, és rám ül. Könnyedén elnyeli minden egyes centimet. Mozogni kezd, és sikítozni. – Bassza meg, de kemény vagy, Alexander! – Ugrálni kezd rajtam, közben a hatalmas csöcsét gyúrja. – Ez az! – sikítozza fölöttem. – Basszál meg azzal a nagy farkaddal!

– Baszki! – Szinte ordítom. Valami furcsa érzés kerít hatalmába, a testemet rázni kezdi az… orgazmus. Tudom, milyen elélvezni, hiszen egészséges kölyökként vertem már ki magamnak, de egy forró punciba élvezni mégis más. Még pár körkörös mozdulat, majd a lány mellém zuhan. Kapkodva veszem a levegőt. Életem első dugása. Egy kurvával.

– Elsőre nem is rossz. Ha gondolod… – Végigsimít a mellkasomon, de egy határozott mozdulattal ellököm a kezét.

– Öltözz fel, és húzz el!

Felülök.

– Tessék?

– Azt mondtam, húzz el! – kiabálok rá ezúttal.

– De azt hittem…

– Süket vagy, baszd meg? Takarodj!

Mintha csak tegnap történt volna az egész. Még most is érzem az olcsó kurva pacsuli parfümjének az illatát. Egy utolsó szajha volt, akiért Louis fizetett. Életünk első szexuális élménye nem mindig szerelemben és szerető karok között születik. Nekem biztosan nem. Az első nőért fizettem, viszont ma már azt a nőt kapom meg, amelyiket csak akarom.

Észreveszem, hogy óvatosan kinyílik az ajtó, melynek szélét vékony női ujjak markolják.

– Gyere be! – utasítom.

– Mr. Salvatore. – Olivia elindul felém. A járása könnyed és kecses, hosszú szőke haja meztelen vállát simogatja. Két éve van mellettem, azóta lesi minden kívánságomat. Utcalány volt, de a legjobb és legelőkelőbb fajtából. Elit kurva. Azonnal felfigyeltem rá és a képességeire. Olivia gyönyörű nő, megadja nekem, amire vágyom. Nem kérdez, csak teszi, amit elvárok tőle. Odaér hozzám, lassan felé fordulok a székemmel.

– Térdre!

Szó nélkül elém térdel, és elkezdi kicsatolni az övemet. Nem néz rám, én viszont végig őt nézem. Alig várom, hogy végre a szájába vegyen, és keményen leszopjon. Semmi mást nem akarok, csak a torka mélyére zuhanni, majd miután kiélveztem, beleélvezni. Óvatos és átgondolt mozdulattal lehúzza a sliccem, majd kiszabadítja egyre keményebb farkamat. A szőke hajzuhatag a lábamra omlik, és elnyelnek formás ajkai. Egyik kezemet selymes hajába vezetem, hogy irányíthassam a mozgását. A fogai néha megkarcolják az érzékeny bőrt, közben kurva erősen szorítja a farkamat, le-fel mozogva rajta. Igen, pontosan erre van szükségem. Az álla alá nyúlok, és felbillentem a fejét. Látni akarom, ahogy a szájába enged. Felnéz rám, a szeme csillog, az arca pirospozsgás. Élvezi, és én is. Vadul szopja a farkamat, ficánkoló nyelvével simogatja a makkom alatti érzékeny bőrt.

– Keményebben, Olivia! – Kicsit rászorítok a fejére. – Csináltad már jobban is! – Mélyebbre enged, megmorzsolja a herémet, közben hümmögve cuppog, néha öklendezik is, ahogy jobban felé lendül a csípőm. Keményebben csinálja, a farkam pulzálni kezd, majd néhány erőteljes mozdulat, és morogva a szájába élvezek. Úgy nyeli minden cseppemet, mintha maga a mennyei manna volna. Végignyalja újra és újra, miközben rajongással néz fel rám. Olivia odaadó. Talán túlságosan is. És igen, én ezt rohadtul ki is használom minden egyes alkalommal. Miután alaposan megtisztított, óvatosan visszacsúsztatja a farkamat a bokszerbe. Felhúzza a nadrágom sliccét, becsatolja az övemet, és felnéz rám, de még mindig előttem térdel.

– Elmehetsz – közlöm ridegen, mire válaszul csak bólint. Nem kellenek szavak, és ezt ő is tudja. Feláll, és kimegy az irodámból. Ezt szeretem. Amikor minden emberem bármikor, bármiben a rendelkezésemre áll.

Emerson ígéretéhez hűen szállította az árut, melyet az embereim azonnal elkezdtek szétteríteni a városban. A zsaru hibázott, ami majdnem kurva sok pénzembe került. Ebben a buliban nem lehet hibázni. Nincs második esély. Nem érdekel, hogy családja van. Azokat sem érdekelte, akik az én családomat megölték. Ez a világ kegyetlen, ahol az élet mit sem ér, ahol a döntéseknek súlya van.

Gonosz lennék? Igen. Börtönt érdemelnék? Nem. Rosszabbat. De ki vagy mi dönti el, hogy egy ember jó vagy rossz? Nem lehet mindenki jó, mert a gonosz táplálja a jót. Ha nem lenne gonosz, akkor a jó sem létezne. Lehetett volna nekem is nyugodt életem, de nem az a sorsom. Az már eldőlt a születésem jogán. Azt mondják, a sorsunkat mi magunk irányítjuk. Dönthettem volna úgy, hogy elmenekülök, és a könnyebbik utat választom, de nem így tettem. Pontosan arra az útra léptem, amire születtem. Ítéljen el az, aki soha nem cselekedett még rosszat.

Nem várok megértést, nem várok együttérzést, csak elégtételt akarok.

A családomért.

Az életemért.

– Uram! – Louis lép be az irodámba jókedvűen.

– Hallgatlak.

– Emerson kiiktatva – közli elégedetten.

– Helyes.

– Ma este…

– Igen, tudom. Az adományest – sóhajtom.

Hivatalos vagyok egy estélyre. Ez amolyan magamutogatás, melyen kötelezően meg kell jelennem. A világ nem tudja, ki vagyok, pontosabban azt nem tudják, hogy én vagyok a Vezér, hogy én irányítom a város sötét részét. Azon részét, melynek létezéséről sok ember nem is tud. Boldog birkák, akik egy cseppnyi mámorban élnek, megelégedve az élet egyszerű örömeivel. Mindenki gazdag és befolyásos embernek hisz, az elveszett, majd meglett Salvatore gyereknek. Hónapokig cikkeztek az újságok arról, hogyan ölték meg a szüleimet, és hogy hogyan tűntünk el a húgommal. Én előkerültem, de a húgom soha. Őt még mindig keresem. Tudom, hogy életben van. Egyszerűen érzem. Hiszem. Semmi másban nem hiszek, de ebben az egyben igen. És egy napon megtalálom őt…

– Természetesen megjelenünk. Hiszen számítanak New Orleans egyik legnagyobb adományozójára.

Igen, adományozok. Ez is egyfajta álca. Az igazság az, hogy szívesen segítek árva gyerekeken, mert tudom, mit élnek át. Éltem én is az utcán, miután el kellett hagynom az otthonomat. Ettem a földről, kúsztam a mocsokban. Louis megpróbált méltó körülményeket teremteni nekem, de az első időszak nehéz volt.

Üldözött lett az üldözőből.

Mindent elvettek tőlem. Szó szerint mindent. Néhány fényképet és ruhát szedtem össze mielőtt magam mögött hagytam a régi életemet. A biztonságot jelentő házunkat, a luxust, hogy aztán csóró utcagyerekként bolyongjak a városban. Az élet kemény volt velem, így kemény lettem én is.

– Igen, uram.

– Most hazamegyek. Két óra múlva gyere értem! – Felállok, és elindulok az ajtó felé.

– De, uram…

– A saját autómmal megyek, küldd az embereidet utánam!

– Értettem – biccent Louis, és félreáll, hogy kimehessek.

Útközben nézem a várost, ahol az emberek szorgos kis hangyaként bolyonganak. Panama City Beachen van egy házam. Ház? Inkább erődítmény. Golyóálló üveg, többpontos biztonsági rendszer, magas falak. Soha senki nem tud bejutni hozzám. Bár apám is azt hitte, hogy hozzánk sem. Egy napon mégis berontott a halál, és elpusztított mindent, ami az útjában állt. Nálam nincsenek fegyveresek, nem bírnám elviselni, ha körülöttem nyüzsögnének. Apa tartott fegyveres őröket. És mégis mire ment velük? Semmire. Ha eljön értünk a kaszás, nincs menekülés. De hogy mégse maradjak „védtelen”, ahogy Louis mondaná, megvette a mellettem lévő házat. Olyan, mintha egy rakás kutya őrizné az otthonomat. Louisnak kimagasló képességei vannak, főleg, ha védelemről és gyilkolásról van szó.

Megállok a ház előtt, megnyomom a piros gombot, és már nyílik is a hatalmas kapu. Begurulok, közben körbenézek. Nyugodt és csendes minden. Szeretem a várost, de a nyugalmat jobban. Szeretek elvonulni a világ elől, leginkább az egyedüllétet kedvelem.

Leállítom az autót, és bemegyek.

– Uram! – Lucia lép mellém. Sokszor úgy érzem, figyel engem, mert mindig a legalkalmatlanabb időben jelenik meg. – Milyen napja volt?

Lucia az egyik emberem anyja. Ő főz rám, emellett rendben tartja a házat.

– Jó, köszönöm.

– Előkészítettem a szmokingját, fent van az emeleten.

– Köszönöm, Lucia, hazamehet.

– Biztos, uram? Nincs szüksége még valamire?

– Biztos.

– Rendben, érezze jól magát este!

– Köszönöm.

Lucia halványan elmosolyodik, és magamra hagy. Néha úgy érzem, másképp tekint rám. Nem csak a főnökeként. Mintha látná bennem azt a kisfiút, aki zokogva kuporgott a kis rejtekhelyén…

Felmegyek az emeletre, leveszem az órámat, és vetkőzni kezdek. Ledobálom a ruháimat, majd bemegyek a fürdőszobába, és megnyitom a zuhanyzóban a csapot. A víz hangosan zubogni kezd, pillanatokon belül forró pára öleli körbe a vastag üvegfalakat. Ledobom a bokszeremet is, és a víz alá állok. Érzem, ahogy a meleg és kövér vízcseppek az arcomra csapódnak. Becsukom a szemem, és hagyom, hogy a víz ellazítson.

Emlékek kúsznak elő. Jók és rosszak egyaránt. Nyári zápor, melyben nevetve kergetőztünk anyával és Jasmine-nel. Én voltam az első, utánam jött a húgom, majd anya. A nevetése még ma is kísért, melyet elragadott tőlem a halál, hogy örök némaságba száműzze.

Kinyitom a szemem, elzárom a fejemben lévő képeket jó mélyre. Utálom őket. A jókat azért, mert elgyengítenek, a rosszakat azért, mert feldühítenek – így gyorsan átmosom magam, és felöltözöm. Lucia egy háromrészes fekete szmokingot készített ki nekem fehér, frissen vasalt inggel. A tükör elé állok, és megnézem magam. A tükörképem kemény és határozott, a tekintetem elszánt és sötét. Árnyék vagyok egy olyan világban, ahol az élők elevenek és boldogok. Hátrasimítom a hajam, majd begombolom a mandzsetta apró gombjait. Pontosan így fest egy befolyásos üzletember. Tiszta és makulátlan…

Elindulok le az emeletről, közben végigsimítom a tökéletesre megmunkált fakorlátot. Ahogy leérek, észreveszem Louist az ajtóban ácsorogni. Természetesen őt rohadtul nem érdekli, hogy ez az én házam, engedély nélkül is bejön hozzám.

– Megint csak úgy besétáltál hozzám. Akkor minek a saját ház? – kérdezem számonkérően.

– Hiszen csak ön van itt, uram. Én meg…

– …csak úgy bejöttél.

– Igen, uram.

– És, gondolom, erről a szokásodról nem vagy hajlandó leszokni még akkor sem, ha megparancsolom, hogy ne tedd. Igazam van?

– Igen, uram. Nem hibázhatok újra.

– Jól van, Louis.

Pontosan tudom, hogy azért csinálja ezt, ami a múltban történt. Nem hibáztatom, és való igaz, van pár ember, aki szívesen látna holtan. Amióta visszavettem azt, ami az enyém, akadt néhány ellenségem. Mindig lesz olyan, aki meg akar ölni, hiszen ez egy ilyen világ. Ölsz, vagy ölnek.

– Kész van, uram?

– Igen.

– Kint áll az autó, indulhatunk, ha gondolja. – Kinyitja nekem az ajtót, és elindulunk a fekete terepjáróhoz. Beülök hátra, ő elölre a sofőr mellé. Az autó üvegei sötétek, nem lehet belátni rajtuk. Minden az én védelmem érdekében van. Fegyveres őrök, páncélozott autó, akár egy kibaszott elnök. Louis maximálisan gondoskodik a biztonságomról.

Nincs sok kedvem a puccparádéhoz, de fenn kell tartani a látszatot, így ma este mosolyt és pénzt villantunk.

Megérkezünk az estélyre. Egy óriási területen fekvő magánbirtokon gyűlik össze a felső tízezer és talpnyalóik. A ház maga a luxus, minden pórusából árad a pénz, a hatalom, az elit. Egy amerikai befektető adja ma a partit, ahol a ribanc feleségével – aki azzal fekszik össze, akivel csak akar – együtt szórakoztatják a vendégeket és fogadják az ömlengést, hogy nekik milyen kurva jó. Nos, panaszra valóban nincs okuk, már ami a vagyont és a társadalomban elfoglalt helyüket illeti.

– Mr. Salvatore! – Rayas szenátor lép mellém, és kezet fogunk. – Örülök, hogy itt van.

– Üdvözlöm, Rayas szenátor!

Egy nagyképű vén fasz, aki fiatal kurvákat cipel fel az egyik legdrágább hotelbe, amíg a felesége otthon van a két gyerekkel. Mocskos kis vérszívó. Jobb lenne neki a föld alatt, de egy szenátort kiiktatni merész húzás lenne, és persze érdekem sem fűződik hozzá.

– Pompás estély – mondja, és belekortyol a kezében lévő italba.

– Még nem igazán néztem körbe, most érkeztem.

– Értem. Jól megy az üzlet? – kérdezi kíváncsian.

– Nem panaszkodom.

– Rayas szenátor… – Egy idősebb, szakállas férfi lép mellénk.

– Áh, George!

Azonnal kezet ráznak.

– Elnézést! – közlöm unottan, majd sarkon fordulok, és távozom. Semmi kedvem őket hallgatni. Maradok egy rövid ideig, aztán hazamegyek, miután adományoztunk.

Felveszem az asztalon lévő poharat, és belekortyolok az italomba. Igazi skót whisky, melynek minden cseppje dollárokat ér. Itt még a csapból is pénz folyik. Mocskos pénzek.

Italozás közben nézem az embereket, ahogy egymással bájolognak. Egyszerű kis csótányok, akik az élet körforgását szolgálják, vagy az enyémet. Semmi értelme egy-egy ilyen estélynek. Hatalomfitogtatás. Szenátorok, rendőrfőnökök, igazi nagykutyák, akik azt hiszik, övék a világ. Pedig a világ tetején a legerősebbek és legkegyetlenebbek vannak. Olyanok, mint én. Olyanok, akik soha nem félnek, akik képesek eltaposni másokat. Vezérnek nemcsak születni kell, hanem ki kell érdemelni. Meg kell harcolni érte.

Oldalra tekintek, a bejárat felé. Louis engem figyel. Mindig velem van. Vigyáz rám. Nem mintha rászorulnék. Többször borította a kezemet vér, mint víz. Meg kellett küzdenem minden egyes nap azokkal, akik el akartak taposni. Puszta kézzel és vérrel értem el oda, ahol most vagyok. Soha nem futamodtam meg, akkor sem, ha padlóra küldtek. Mert voltam ott. A hatalom erős kézbe való, vasmarokkal kell irányítani. Így végül eleget tettem apám kérésének – vérrel írtam újra a családunk történetét. Ma már mindenki tudja, hogy kurvára nem jó döntés szarakodni velem.

Leteszem az üres poharat, majd újra a bejárat felé nézek, ahol meglátok egy fekete ruhás nőt bevonulni. Hosszú vörös haja van, az ajka mélybordó, szinte fekete. A ruhája földig ér, a dekoltázsa azonnal odavonzza a tekintetem. Vékony és alacsony nő, akin minden valamirevaló férfinak megakad a szeme, természetesen az enyém is. Úgy suhan át a termen, akár egy látomás. Lassan halad felém, közben engem néz. A pillantása kemény, az arca merev. Olyan, akár egy élettelen porcelán, mely rideg és hűvös, de mégis a legbecsesebb kincseddé válik. Elhalad mellettem, közben rám pillant. A szeme tiszta zöld, akár a smaragd. Nem fél, egyenesen belém mélyeszti pusztító tekintetét. Résnyire húzott szemmel figyelem, ahogy vékony testét elnyeli a tömeg. Soha nem láttam még hozzá foghatót, pedig sok nő fordult meg az ágyamban. Megfordulok, és intek Louisnak, aki azonnal elindul felém.

– Uram? – Diszkréten mellém áll.

– Ki volt ez a nő?

– Nem tudom, uram.

– Derítsd ki! Tudni akarom!

– Igen, uram. Meddig maradunk?

– Nem sokáig. Holnap el kell utaznunk egy üzlet miatt.

– A Mendez-üzlet.

– Így van. Reggelre szedd össze az embereidet, tízkor indul a gép. Estére haza akarok érni.

– Értettem, uram.

A Mendez-üzlet kurva sok pénzt hoz, és persze még nagyobb hatalmat. Sikerült felvásárolni az egész partszakaszt, vele együtt egy egész kis flottát, így az áru gyorsabban juthat el oda, ahova kell, és persze biztonságosabban is. A rendőrök nem ellenőrzik úgy a hajókat, mint például a repülőket vagy a határon átmenő autókat. Terjeszkednünk kell, egészen addig, amíg Escobal üzletének határa nem súrolja az enyémet. Ha ez megtörténik, biztos vagyok benne, hogy kitör a háború. És én pontosan ezt akarom. Éreznie, nem, tudnia kell, hogy jövök, hogy közeledem felé, és hogy pontosan azt teszem majd vele, amit ő tett velem. Elveszek tőle mindent, és bárkit eltaposok, aki az utamba áll.

– Elnézést, találkoztunk már?

Egy fiatal nő lép mellém. Nagyon elegáns és rendkívül feltűnő a vörös ruhájában. A haja feketébe hajló, az ajka vörös. Kíváncsian méreget.

– Ne haragudjon, azt hiszem, még nem – válaszolom.

Elmosolyodik, közben felém nyújtja a kezét.

– Stefani Henderson vagyok – suttogja. A számhoz emelem a kezét, és adok egy csókot a kézfejére, mire csendben felsóhajt.

– Örülök, Stefani. Alexander Salvatore.

– Mivel foglalkozik, Alexander?

– Szállítmányozással. Ezenkívül van több alapítványom és vendéglátóhelyem is.

– Oh, maga igazán sok helyen jelen van, és persze igazán feltűnő jelenség. – Közelebb áll hozzám, vékony ujjait végigfuttatja a karomon.

Stefani cseppet sem szégyenlős. Tudom, mit akar. Vad és kemény baszást egy félreeső kis helyen. Számára nincs érték, így ő maga is értéktelenné válik. Valamiért nem csábít a lehetőség, hogy megkeféljem a budiban vagy a ház egyik eldugott szegletében. Mohón méreget, közben az ajkát nyalogatja. Lefogadom, gondolatban már előttem térdelve a farkamat szopja.

– Mi a terve ma estére? – kérdezi negédes hangon.

Hát nem az, amit te szeretnél, Stefani…

– Nem tervezek mindig. Néha csak hagyom, hogy alakuljanak a dolgok, főleg akkor, amikor szórakozom.

– És most szórakozik? – Még közelebb húzódik hozzám, a melle finoman súrolja a karomat.

– Nem. Most leteszem az italomat, és hazamegyek – közlöm távolságtartóan. Szeretem, ha egy nőt kihívás meghódítani, mert azokban a nőkben van tartás. Stefaniban nincs. Habár gyönyörű, akit ha akarnék, barbár módon megbaszhatnék, valahogy mégsem vonz a dolog. Most nem.

– Azt hittem, esetleg kedve támad szórakozni is.

Megfogom a kezét, és adok egy újabb csókot a kézfejére, majd felnézek rá.

– Ma nem szórakozom. További szép estét kívánok! – Intek Louisnak, aki azonnal mellettem terem, és elindulunk a kijárat felé.

– Ki volt ez a vonzó nő? – kérdezi fülig érő vigyorral az arcán.

Louis majdnem minden hódításomról tud, hiszen folyamatosan mellettem van.

– Senki – válaszolom egykedvűen. – Adományoztál?

– Igen, uram.

– Rendben. Holnap első dolgod legyen kideríteni, ki volt a titokzatos vörös nő!

– Szóval a vörös nő – vigyorog.

– Ne legyél idétlen, Louis!

– Az a nő valóban gyönyörű volt – mondja, miközben kinyitja nekem az autó ajtaját.

– Valóban az volt. Éppen ezért tudni akarom, ki ő!